Browsing by Title
Now showing items 23428-23447 of 32623
-
(2017)Tausta: Vapaa-ajan aktiivisuuden (VA) tiedetään laskevan aivohalvausriskiä, mutta tutkimukset eri aktiivisuusmuotojen vaikutuksesta subaraknoidaalivuotoon (SAV) ovat vähäisiä ja ristiriitaisia. Menetelmät: Tutkimme prospektiivisesti aikuisväestöön perustuvan kansallisen FINRISKI-aineiston yli 65,000 osallistujaa vuodesta 1972 vuoteen 2014. Vapaa-ajan (VA), työmatkan (TMA) sekä työpaikan (TPA) aktiivisuudesta kerättiin tietoa seurannan alussa kyselylomakkeiden avulla. Seurannan aikana diagnosoitiin yli 500 SA-vuotoa, joista lähes 100 äkkikuolema-SA-vuotoa tapahtui sairaalan ulkopuolella. Liikuntamuodoille laskettavat riskisuhteet saatiin vakioiduilla Cox:n malleilla, jotka huomioivat kaikki tunnetut SAV-riskitekijät sekä osallistujien sosioekonomisen statuksen. Tulokset: Jokaista 30 minuutin VA:n nousua kohden SAV-riski laski usean prosentin verran säilyen kaikissa ikä- ja verenpaineryhmissä riippumatta merkittävästi sukupuolesta. Tupakoitsijoilla havaittu vaikutus oli vieläkin voimakkaampi. Lisäksi hieman yli 10% liikunnallisesti inaktiivisten tupakoitsijoiden SAV-tapauksista voitaisiin teoriassa ehkäistä nostamalla viikoittainen VA yli 90 minuuttiin. Yli 30 minuutin päivittäinen TMA oli myös lineaarisesti yhteydessä alhaisempaan SAV-riskiin, mutta tämä vaikutus näyttäisi häviävän ikääntymisen seurauksena. Kohtalainen ja korkea TPA liittyi kohonneeseen SAV-riskiin, jota voidaan ainakin osaksi selittää yleisemmän tupakoinnin sekä korkeamman verenpaineen vaikutuksella näissä ryhmissä. Yhteenveto: Fyysinen aktiivisuus on yhteydessä alhaisempaan SAV-riskiin sekä näyttäisi heikentävän tupakoinnin ja korkean verenpaineen aiheuttamaa haitallista vaikutusta. Liikunta on maailmanlaajuisesti halpa, helposti saatava sekä suhteellisen tehokas tapa laskea SAV-riskiä etenkin tupakoitsijoilla.
-
(2020)Tässä pro gradu -tutkielmassa tarkastellaan turvapaikkalainsäädäntöön tehtyjä lakimuutoksia siirtolaisuuskriisin ympärillä vuosina 2014–2018. Tutkielmassa kysytään, miten turvapaikkalainsäädännön tiukennukset tulivat mahdollisiksi siirtolaisuuskriisin ympärillä sekä miten turvapaikkajärjestelmän ja turvapaikanhakijoiden identiteettien artikulaatio vaikutti siihen. Tutkielmassa tarkastellaan myös, miten siirtolaisuuskriisi muutti turvapaikkajärjestelmän ja turvapaikanhakijoiden identiteettien artikulaatiota. Tutkielma pohjautuu aikaisempaan tutkimukseen, jonka mukaan siirtolaisuus on 2000-luvun lakihankkeissa turvallistettu Suomessa. Turvallistaminen tiivistetysti tarkoittaa, että tietty ryhmä ymmärretään eksistentiaalisena uhkana tietyn kohteen selviytymiselle. Tutkielmassa hyödynnetään kahta diskurssianalyyttista lähestymistapaa. Tutkielmassa aineistoa tarkastellaan Ole Waeverin, Barry Buzanin ja Jaap de Wilden turvallistamisen teoreettisen viitekehyksen avulla sekä Ernesto Laclaun ja Chantal Mouffen diskurssiteorian avulla. Analyysi jäsentyy Jason Glynosin ja David Howarthin diskurssiteoriaan perustuvan menetelmän kautta. Tutkielmassa tarkastellaan kolmea turvapaikkalainsäädäntöön tehtyä lakihanketta ennen siirtolaisuuskriisiä, sen aikana ja sen jälkeen vuosilta 2014, 2016 ja 2018. Ensimmäisessä hankkeessa esitetään muutoksia vapaaehtoisen paluun järjestelmään, toisessa turvapaikkamenettelyn oikeudellisiin kysymyksiin ja kolmannessa uusintahakemushankkeeseen. Turvallistamisen teorian viitekehystä sovelletaan turvapaikkajärjestelmään kohdistuvien uhkien tarkastelemiseen. Turvallistaminen sijoittuu siten poliittis-yhteiskunnalliselle sektorille ja kansalliselle tasolle, jota turvapaikkajärjestelmä ilmentää. Turvapaikkajärjestelmä ymmärretään tutkielmassa niin valtiollisena instituutiona kuin abstraktina yhteisönä, jolle aineistossa artikuloidaan oma identiteetti. Aineistossa turvapaikkajärjestelmää käsitellään säännönmukaisuuden ja kustannustehokkuuden diskurssien kautta. Turvapaikkajärjestelmän identiteettiä muodostetaan aineistossa toistuvien pyrkimysten kautta, sekä suhteessa turvapaikanhakijoihin, Laclaun termein ”konstituoivan toisen” kautta. Säännönmukaisuuden diskurssia uhkaavat turvapaikkalainsäädännön epäkohdat ja väärinkäyttö. Kustannustehokkuuden diskurssin uhkaksi artikuloidaan turvapaikanhakijoiden suuri määrä. Turvapaikanhakijoille artikuloidaan monimerkityksellinen asema, jossa turvapaikanhakijoiden subjektipositio ymmärretään 1) suojelupolitiikan kohteina 2) vapaaehtoisuuden ja väärinkäytön kautta 3) laittomasti maassa oleskelevina. Turvapaikanhakijoiden identiteetti suojelun kohteena ilmentää kansainvälisissä sopimuksissa artikuloitua pakolaisen asemaa. Sen sijaan väärinkäyttöön perustuva identiteetti ilmentää turvapaikanhakijoiden toimintaa, joka kulkee turvapaikkajärjestelmän säännönmukaisuuden ja kustannustehokkuuden diskursseja vastaan. Tutkielman argumenttina on, että turvapaikkalainsäädännön tiukennukset mahdollistuivat vastakkainasettelun avulla siten, että turvapaikanhakijat miellettiin säännönmukaisen ja kustannustehokkaan turvapaikkajärjestelmän häiriötekijöiksi. Siirtolaisuuskriisi syvensi vastakkainasettelua ja laajensi turvapaikanhakijoiden identiteetin artikuloinnin väärinkäyttöön perustuvaksi myös niiden hakijoita kohdalla, joiden turvapaikkamenettely oli vielä kesken.
-
(2020)Suomalaiset metsäkanalintukannat taantuivat 1970-luvulta uudelle vuosituhannelle tultaessa. Laskeva trendi näyttää monella alueella sittemmin pysähtyneen, mutta sekä metson (Tetrao urogallus), teeren (Lyrurus tetrix) että pyyn (Tet-rastes bonasia) kantojen tilaan ja tulevaisuuteen kohdistuu merkittävä huoli. Ympäristössä tapahtuvien muutosten, ilmastonmuutoksen ja maankäytön vaikutus kanalintukantoihin on osoitettu selvästi. Sen sijaan metsästyksen merkitys kanalintupopulaatioiden muokkaajana on huomattavasti vähemmän tutkittu ja tunnettu aihe. Riistakantojen sääntelyyn liittyy merkittäviä epävarmuuksia ja yksi isoimmista on sääntelyn toimeenpanon epävarmuus. Sääntelijä ei voi varmuu-della tietää, missä määrin toimenpiteet auttavat saavuttamaan asetettuja tavoitteita. Sääntelijä toteuttaa yleensä jota-kin verotusmallia ja pyrkii kontrolloimaan metsästäjien saalismäärää. Sääntelyratkaisut kuitenkin vaikuttavat siihen, miten hyvin tässä onnistutaan. Suomessa metsäkanalintujen metsästyksessä on viime vuosikymmeninä välillä tiukennet-tu ja välillä kevennetty rajoituksia. Sääntelyn voi sanoa muuttuneen entistä adaptiivisemmaksi. Suomessa valtion mailla metsästystä hallinnoi Metsähallitus. Metsähallitus kerää vuosittain alueiltaan riistakantatietoa sekä lupametsästäjiltä saalispalautteita. Näistä saatavan tiedon avulla Metsähallitus pyrkii mitoittamaan alueidensa lu-pametsästyksen ekologisesti ja sosiaalisesti kestävälle tasolle. Tässä tutkimuksessa halusin saalispalautteiden avulla sel-vittää, vaikuttiko 2016 tehty metsästäjän henkilökohtaisen saaliskiintiön muutos metso- tai teerisaaliisiin. Niin sanotus-ta pistekiintiöstä, jossa jokainen saalislintu oli tietyn pistemäärän arvoinen, ja pidemmän luvan ostamalla sai enemmän pisteitä käyttöönsä, siirryttiin yksinkertaisempaan asiakasystävällisempään järjestelmään. Uudessa saaliskiintiössä met-sästäjä saa ampua kaksi metsäkanalintua vuorokaudessa. Metsoja saa ampua vain yhden vuorokaudessa ja kaksi koko metsästyskauden aikana. Sääntelyjärjestelmän muutoksen vaikutuksien lisäksi työn tarkoituksena oli tutkia suomalaisen metsäkanalinnustuksen ilmiömaailmaa 2003–2019 arvioiden pyyntiponnistuksen, lintukannan, yksikkösaaliin ja verotusasteiden keskinäisiä suhteita sekä kehitystä. Peilasin näitä aihepiirin tutkimuskirjallisuuteen. Testasin saaliskiintiön muutoksen vaikutuksia hierarkkisella lineaarisella regressioanalyysillä ja vertaamalla mallien yhteensopivuutta aineistoon Akaike-informaatiokriteereillä. Muissa aineiston analyyseissä käytin Pearsonin korrelaatiokerroinvertailua. Tilastollisina ohjel-mina käytin SPSS- ja MS Excel -ohjelmistoja. Saaliskiintiön muutoksen seurauksena metsästäjien metsosaalis pieneni noin 16 %. Teerisaaliissa ei puolestaan havaittu tilastollisesti merkitseviä muutoksia. Pyyntiponnistus näyttäytyi merkittävimpänä kokonaissaaliin selittäjänä. Pyyntipon-nistus vaihteli kohtuullisesti vuosien välillä, vaikkakin ei yhtä paljon kuin lintutiheydet. Metsästäjien yksikkösaaliin to-dettiin korreloivan kohtalaisesti ja positiivisesti lintukannan kanssa. Metsäkanalintujen kokonaisverotusasteet näyttäy-tyivät maltillisina (metso 4,3 %, teeri 8,8 %, pyy 4,6 %). Verotusasteiden ei havaittu korreloivan lintukannan tiheyksien kanssa. Aineistossa metson verotusaste oli pienin matalan tiheyden aikaan 2015–2017, mutta tätä ennen metson vero-tusaste oli suurimmillaan kannan ollessa harva. Teerellä puolestaan verotusaste jäi pieneksi sekä matalimpien, että kaikista korkeimpien kannantiheyksien aikaan. Tutkimusjaksolla todettiin metson sekä pyyn verotusasteissa laskeva trendi. Vaikuttaisi siltä, että saaliskiintiön muutos ei vaikuttanut negatiivisesti kanalintujen metsästyksen ekologiseen kestävyy-teen. Metson osalta kokonaissaaliin voi jopa sanoa laskeneen merkittävästi. Tulokset tukevat monia ruotsalaisnorjalai-sessa riekkotutkimuksessa tehtyjä keskeisiä havaintoja metsäkanalinnustuksen ilmiömaailmasta. Ne tarjoavat Metsähalli-tukselle ja muille kanalinnustuksen sääntelijöille eväitä kestävän ja optimaalisen metsäkanalintujen verotuksen tavoit-teluun, sääntelyjärjestelmän kehittämiseen sekä epävarmuuksien hallintaan.
-
(2024)Euroopan unionin ja Suomen tavoitellessa ilmastoneutraaliutta pyritään ottamaan käyttöön uusia kunnianhimoisia päästövähennyskeinoja, joista yksi on hiilidioksidin talteenotto, uudelleenkäyttö ja varastointi (CCUS). Suomessa erityisen kiinnostava vaihtoehto on kestävän biomassan poltosta vapautuvan biogeenisen hiilidioksidin talteenottoteknologioiden käyttöönotto erityisesti metsäteollisuuden pistelähteistä. Biogeenisen hiilidioksidin talteenotolla ja pysyvällä varastoinnilla (bio-CCS) voidaan mahdollistaa niin kutsuttuja negatiivisia päästöjä, joilla voidaan mahdollisesti korvata päästövähennystoimia muilla sektoreilla. Biogeenisen hiilidioksidin talteenotolla ja uudelleenkäytöllä (bio-CCU) voidaan valmistaa synteettisiä tuotteita ilman fossiilisia raaka-aineita biogeenisen hiilidioksidin korvatessa fossiilisen hiilen tuotteen valmistuksessa. Tutkielmassa keskitytään systematisoimaan ja tunnistamaan sääntelyn luomia kannustinmekanismeja juuri biogeenisen hiilidioksidin talteenottoteknologioiden käyttöönotolle. CCUS-arvoketjuihin kuuluu usein eri toimijoita, mutta tässä tutkielmassa tutkimuskysymyksiä lähestytään talteenottoa harkitsevan toimijan roolista. Lisäksi sääntelyä tarkastellaan sen perusteella, että huomioiko sääntely fossiilisen, biogeenisen ja ilmakehästä peräisin olevan hiilidioksidin alkuperän ja niiden erilaisen kohtelun kansainvälisissä kasvihuonekaasupäästöjen laskentasäännöissä. Lisäksi tutkitaan bio-CCUS-hankkeita koskevan sääntelyn kehitysmahdollisuuksia Suomessa ja EU:ssa niin, että sääntely kannustaisi laajamittaisesti talteenottoteknologioiden käyttöönottoon. Tutkimusaineistoon kuuluu voimassa oleva ja valmisteilla oleva EU-sääntely, kotimainen lainsäädäntö ja itsesääntelymekanismit, jotka ohjaavat yritysten käyttäytymistä ilmastoneutraaliuteen pyrkivässä Suomessa. Tutkimuskysymyksiä tarkastellaan erityisesti lainopin ja sääntelyteorian metodien avulla. Lisäksi tutkittaessa sääntelyn luomia liiketoimintaedellytyksiä CCUS-hankkeille, tulee aihetta tarkasteltua myös oikeustaloustieteen näkökulmasta. Tutkielmassa on havaittu, että EU:n alati kehittyvä ilmasto-oikeus ei vielä riittävästi kannusta biogeenisen hiilidioksidin talteenottoon. Merkittävimmät kannustinmekanismit löytyvät tällä hetkellä vapaaehtoisilta hiilimarkkinoilta. Biogeenisen hiilidioksidin uudelleenkäytön merkittävin kannustin on uusiutuvan energian direktiivissä, jossa on asetettu velvoitteita uusiutuvien synteettisten polttoaineiden käytölle.
-
(2018)Lastensuojelulaki uudistettiin kokonaisuudessaan vuonna 2007 ja kokonaisuudistuksen yhteydessä muutettiin muun muassa ilmoitusvelvollisuutta koskevaa säännöstä. Aiemmin voimassa olleen lastensuojelulain (683/1983) 40 §:n sanamuodon mukaan lastensuojeluilmoitus oli tehtävä lapsesta, joka oli ilmeisessä lastensuojelun tarpeessa. Vuonna 2008 voimaantulleen lastensuojelulain (417/2007) 25 §:ssä ilmeisyysvaatimus on korvattu edellytyksellä mahdollisesta lastensuojelun tarpeen selvittämisestä. Helsingissä tehtiin vuonna 2017 yhteensä 16311 lastensuojeluilmoitusta. Niistä peräti 91 prosenttia koski tapauksia, joissa lastensuojelun tarvetta ei ollut. Ilmoituksista alle viidennes oli yksityisten tahojen tekemiä, joten pääosin kyse oli viranomaistoiminnasta. Aiheettomia ilmoituksia tehdään siis hätkähdyttävän paljon, mikä on ongelmallista yksityiselämän suojan näkökulmasta. Tutkielmassani pyrin selvittämään, miksi ilmoitusvelvollisuutta koskevaa säännöstä muutettiin vuonna 2007 ja miksi lastensuojelulakiin lisättiin 25 a § vuonna 2010. Pohdin myös, miksi valtaosa lastensuojeluilmoituksista on aiheettomia. Sekä eduskunnan oikeusasiamies että perustuslakivaliokunta perustelivat ilmoitusvelvollisuutta koskevaa säännösmuutosta sääntelyn selkeyttämisellä. Lain esitöissä viitataan eduskunnan oikeusasiamiehen erilliskertomukseen todettaessa, että vaatimus ilmeisestä lastensuojelun tarpeesta oli aiheuttanut epäselvyyttä sen suhteen, milloin työntekijä oli velvollinen tekemään lastensuojeluilmoituksen. Uudessa säännöksessä tämä velvollisuus olisi siis pitänyt määritellä korostuneen täsmällisesti ja selkeästi. Sen sijaan toimittiin aivan päinvastoin, sillä mahdollinen lastensuojelun tarpeen selvittäminen on kielelliseltä ilmaisultaan hyvin avoin. Sääntelyn tavoitteiden ja käytännön toteutuksen välillä on siis havaittavissa olennainen ristiriita, mikä herättää kysymyksen siitä, oliko sääntelyn selkeyttämisessä kyse aidosta ja todellisesta tavoitteesta vai käytettiinkö sitä ainoastaan justifioivana perusteena, jotta muutoshanke saatiin toteutettua ilman poliittista vastustusta. Vaikutelmaa virallisten perusteiden oikeuttavasta luonteesta vahvistaa perusoikeuksien välisen punninnan sivuuttaminen lastensuojelulain valmistelussa. Lain esitöissä ei myöskään oteta kantaa siihen, millä perusteilla sääntely täyttää täsmällisyys- ja tarkkarajaisuusvaatimuksen tai suhteellisuusvaatimuksen, vaikka kyse on merkittävästä perusoikeuden rajoituksesta, joka on säädöstekstissä ilmaistu erittäin epätäsmällisesti. Koska perusoikeusuudistuksen merkitystä korostetaan kokonaisuudistuksen yleisenä tavoitteena, perusoikeuksien yleisten rajoitusedellytysten suuren painoarvon tulisi näkyä selvästi sekä säännösten sisällöissä että niiden perusteluissa. Myös perusoikeuksien välinen punninta olisi pitänyt toteuttaa erityisen huolellisesti ja perusteellisesti. Näin ei kuitenkaan toimittu. Vuonna 2010 lastensuojelulakiin lisätyn 25 a §:n nojalla ilmoitusvelvollinen taho voi täyttää lakisääteisen velvollisuutensa lastensuojeluilmoituksen tekemisestä myös vaihtoehtoisella menettelytavalla. Säännöksen mukainen yhteydenotto edellyttää lapsen tai vanhemman suostumusta, joten pykälän oikeudellinen merkitys jää hämäräksi. Yhteistyö viranomaistahon kanssa on tarpeetonta, koska 12 vuotta täyttänyt lapsi tai hänen vanhempansa voi itse tehdä hakemuksen halutessaan hakeutua lastensuojelun asiakkaaksi. Aiemmin tehtyjen opinnäytetöiden perusteella aiheettomien ilmoitusten suurta määrää selittänee joiltain osin se seikka, että vaikka lastensuojelulaki mahdollistaa tapauskohtaisen harkinnan, viranomaisten ilmoituskäytäntö voi olla hyvinkin rutiininomainen. Toisaalta subjektiivisen harkinnan merkitys saattaa korostua liikaakin, sillä tosiasiallisessa hallintotoiminnassa huolen käsite näyttää korvanneen lakisääteisen ilmauksen mahdollisesta lastensuojelun tarpeen selvittämisestä. Myös viranomaisten ohjeistuksessa on havaittavissa yllättäviä linjauksia.
-
(2013)Tämän tutkielman tarkoitus oli kehittää entisiä VAARA-tiedotteita eli nykyisiä LUOVA-tiedotteita, jotka ovat tärkeä osa Ilmatieteen laitoksen (IL) viranomaispalvelua. Meteorologi laatii tiedotteen katsoessaan säätilanteen voivan aiheuttaa vaaraa ihmisille tai omaisuudelle. Suurin osa tiedotteista koskee voimakkaita tuulia, sateita sekä ukkosia. Tiedotteet lähetetään parinsadan vastaanottajan viranomaisverkostolle sähköpostitse. Tutkimuksen tarkoituksena oli kehittää tiedotteita helpottamaan pelastuslaitoksia varautumisessa vaarallisiin säätilanteisiin ja auttaa meteorologeja arvioimaan sään vaikutuksia pelastustoimen työhön. Tutkimus keskittyi VAARA-tiedotteisiin sekä Pelastustoimen resurssi- ja onnettomuustilasto PRONTO:sta kerättyihin pelastustehtävätietoihin vuosilta 2008−2011. Tutkittaviksi valittiin viisi sääriippuvaista pelastustehtävätyyppiä. Tehtävätyypeittäin laskettiin päiväkohtaiset työtunnit, joita verrattiin tilastollisin menetelmin saman ajankohdan lämpötila-, sade-, lumi- ja tuulitietoihin. Tutkimusta varten tehtiin myös asiantuntijahaastatteluja sekä sähköpostikyselyjä, ja apuna käytettiin IL:n tekemiä käyttäjäkyselyjä. Tutkimuksessa havaittiin pelastuslaitoksien olevan hyvin tyytyväisiä tiedotepalveluun. Haastatteluissa peräänkuulutettiin eritasoisten varoituksien erottuvuutta, ja vakavimmista tilanteista tietoa toivottiin mahdollisimman aikaisin. Enemmän kaivattiin kuvausta ilmiön vaikutuksista ja todennäköisyydestä. Käyttäjät toivoivat voivansa rajata tiedotteita alueen mukaan. Tutkimuksen perusteella todettiin tiedotuskynnyksen olevan hyvä. Useimmat tiedotetut tilanteet erottuivat pelastustoimen työmäärissä. Poikkeuksen muodostivat huonosti ennustettavat tilanteet, kuten rankkasateet. Suurimmat puutteet havaittiin erittäin huonoa ajokeliä sekä erittäin korkeaa metsäpalovaaraa käsittelevissä tiedotteissa, jotka eivät olleet linjassa työtuntimäärien kanssa. Maastopaloista varoitettiin usein liian myöhään keskikesällä. Ajokelitiedotteiden laatimisessa tulisi kiinnittää enemmän huomiota lumisateisiin vilkkaasti liikennöidyillä paikoilla ja ajanjaksoilla. Rakennuspalojen havaittiin lisääntyvän kovien pakkasten yhteydessä, samoin kuin tarkastus- ja varmistustehtävien, jotka lisääntyivät myös ukkosilla. Vahingontorjuntatehtävät ovat enimmäkseen suoraan sään, kuten tuulen aiheuttamia. Näihin ilmiöihin varautumiseen tiedotteet antavat hyvät edellytykset etenkin talvisin. Kesäisin tiedotteita tulee jopa liian usein, mutta käyttäjät toivovatkin tiedotuskynnyksen olevan korkealla juuri näissä tilanteissa.
-
(2020)Kokonaismaanpuolustus on sotilaallisen toiminnan lisäksi myös laajalti siviilialojen toimintaa, jolla turvataan valtion itsenäisyyden lisäksi kansalaisten elinmahdollisuudet ja turvallisuus. Kokonaisturvallisuudessa varaudutaan yhteiskunnan elintärkeisiin toimintoihin kohdistuviin uhkiin ja riskeihin, joka antaa pohjan myös kokonaismaanpuolustuksen toteuttamiselle. Nykyaikainen sää- ja olosuhdepalvelu on huomattavasti laajempi kokonaisuus kuin julkisudessa yleisimmin nähty yleinen sääennustus tai ilmastonmuutoksen tutkimus. Näillä toki on oma roolinsa myös kokonaismaanpuolustuksen kannalta, mutta palvelutarve ja – valikoima on laajentunut huomattavasti perinteisestä sääpalvelusta kattamaan myös vaikkapa avaruussääpalvelun. 2000-luvun sää- ja olosuhdepalvelu tuottaa kohdennettuja palveluita Puolustusvoimien lisäksi myös esimerkiksi pelastustoimen, meripelastuksen ja energiahuollon tueksi normaalioloissa, mutta myös häiriöihin ja poikkeusoloihin varautumisessa. Yhteiskunnan elintärkeiden toimintojen ja kansallisen riskiarvion kautta löydetään yhtymäkohdat sääpalvelun merkityksestä kokonaisturvallisuuteen sekä kokonaismaanpuolustukseen. Nähdään, että nykyaikainen yhteiskunta on paitsi hyvin teknologiariippuvainen myös, osin juuri siitä syystä, myös kovin sääriippuvainen. Myös Puolustusvoimien toiminta on siirtynyt ja siirtymässä yhä enemmän moderniin teknologiaan pohjautuvaksi. Erilaiset laitteet ja sensorit tarvitsevat tuekseen lisääntyvässä määrin myös sää- ja olosuhdepalveluita.
-
(2019)Tämän meteorologian pro gradu -tutkielman tarkoituksena on etsiä mahdollisia yhteyksiä sääparametrien ja kaukolämmön tuotannon välillä. Tutkielma perustuu Etelä-Suomen rannikolla sijaitsevan kaupungin kaukolämmön tuotantotietoihin vuosina 2015 – 2018 ja vastaavan ajanjakson säähavaintoihin kyseisellä paikkakunnalla. Tutkielmassa yhteyksiä etsitään tilastollisia menetelmiä käyttäen korrelaatio- ja regressioanalyysien avulla. Tulosten perusteella ulkoilman lämpötilan vaikutus lämmöntarpeeseen on suuri, mutta sen sijaan muiden sääsuureiden vaikutus on vähäistä. Lisäksi sosiaalisten vaikutusten, kuten lämmöntarpeen vuorokausi- ja viikonpäivävaihtelun huomioiminen on tärkeää. Lämmöntarpeen ennustaminen onnistuu parhaiten regressiomallin avulla, jossa huomioidaan sekä ulkoilman lämpötila että sosiaaliset vaikutukset. Lämmöntarpeen ennustetarkkuus parani huomattavasti mallin rajoittuessa pelkästään ns. lämmityskaudelle eli loka-maaliskuun väliselle ajanjaksolle. Mallin havaittiin epäonnistuvan erityisesti tilanteissa, joissa ulkoilman lämpötila muuttuu nopeasti. Ennustetarkkuuden parantamiseksi malliin tulisikin lisätä mallin hitauteen liittyvä komponentti. Tutkielma on tarkoitettu niin meteorologia- kuin insinööritaustaisille lukijoille. Meteorologiataustaisille lukijoille tutkielman tarkoitus on kertoa lyhyesti kaukolämpöjärjestelmistä ja niihin liittyvästä tekniikasta. Meteorologiasta tietämättömille lukijoille puolestaan on tarkoitus luoda kuva eri sääsuureista ja niiden välisistä yhteyksistä sekä säähavaintojen teosta että säänennustamisesta. Näin lukija saa myös käsityksen säänennustamiseen liittyvistä epävarmuuksista, jotka on hyvä tiedostaa kaukolämmöntarpeen arvioinnin perustuessa suurelta osin lämpötilaennusteeseen.
-
(2017)Pro gradu -tutkielmassa tarkastellaan Heikki ”Hector” Harman kääntämää populaaria laululyriikkaa. Tutkielman tavoitteena on selvittää, millaisia keinoja Hector on käyttänyt tuodessaan angloamerikkalaista populaarimusiikkia Suomeen. Tutkielmassa tarkastellaan erityisesti sitä, miten Hector on käsitellyt lauluissaan alkuperäislaulujen rytmiä, riimejä ja semanttista merkitystä. Tutkittavaksi ajanjaksoksi on rajattu 1960–1970-luvut, sillä tuona aikana angloamerikkalaisen populaarimusiikin suomentaminen oli erityisen yleistä. Hectorin kääntämä ja levyttämä laululyriikka tarjoaa suosittuudessaan ja runsaudessaan oivallisen osakatsauksen koko tuon ajan populaarin laululyriikan käännöskäytäntöihin. Tutkielman sivujuonteena myös pohditaan populaarin laululyriikan kääntämisen asemaa käännöstieteellisen tutkimuksen reuna-alueena. Tutkielman aineisto koostuu 27 Hectorin käännöslaulusta ja niiden alkuperäisversioista. Aineistossa ovat mukana, muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta, kaikki Hectorin soololevytyksillään vuosina 1966–1979 julkaisemat laulut, jotka hän on itse kääntänyt englannista suomeksi. Tutkielma pohjautuu Johan Franzonin artikkeliin ”Choices in Song Translation: Singability in Print, Subtitles and Sung Performance” (2008), jossa Franzon esittää laulettavuuden käsitteen kokonaisuutena, joka muodostuu kolmesta tasosta: prosodisesta, poeettisesta ja semanttis-refleksiivisestä vastaavuudesta musiikin verbaalisen ja musiikillisen sisällön välillä. Prosodisen tason ja rytmin analyysissä sovelletaan Greenallin (2015) rytmisen ekvivalenssin käsitettä, poeettisen tason ja riimien analyysissä Salon (2008 [2006]) riimiselontekoa ja semanttis-refleksiivisen tason ja merkityksen analyysissä Franzonin (2009) tekstuaalista likiarvomenetelmää. Laulettavuuden kolmella tasolla havaitaan kolme yleistendenssiä Hectorin käännöslaulutuotannossa. Ensiksi Hectorin käännöslaulut ovat uskollisia alkuperäislaulujen rytmiikalle. Toiseksi Hectorin käännöslauluissa on alkuperäislauluja enemmän riimitystä. Kolmanneksi Hectorin käännöslaulut eivät noudata orjallisesti alkuperäislaulujen semanttista sisältöä, vaikka Hector pääosin säilyttääkin niihin näkyvän semanttisen yhteyden. Tutkielma osoittaa populaarin laululyriikan erityisyyden käännöstieteellisenä tutkimuskohteena. Valtaosassa aineiston käännöslauluista tulkitaan varsin vapaasti alkuperäislaulujen sisältöä, mihin syitä voivat olla niin esittäjän omat pyrkimykset, kohdeyleisön odotukset kuin kielellisten erojen ja musiikin asettamat rajoitteetkin. Tulevaisuudessa tutkimuksen onkin syytä laajentua käännöstieteestä mm. kulttuurin- ja musiikintutkimuksen ja semiotiikan suuntaan, jotta myös ymmärrys populaarin laululyriikan monisyisestä käännös- ja merkityksensiirtoprosessista laajenisi.
-
(2020)Sääriluun avomurtuma on vaikea vamma, jonka hoitomahdollisuudet ovat lisääntyneet erilaisten kielekekorjausten kehityksen myötä. Kielekkeellä tarkoitetaan verisuonitettua kudossiirrettä, jonka avulla voidaan peittää kudospuutos. Tutkimuksen tarkoituksena on raportoida ja analysoida kielekekorjausten käyttöä sekä onnistumista avosäärimurtumapotilaiden hoidossa HUS Töölön sairaalassa. Retrospektiiviseen potilasasiakirjatutkimukseen sisällytettiin kaikki (n=79) vuosina 2009-2017 hoidetut potilaat. Potilaista miehiä oli 57 ja naisia 22. Potilaiden iän mediaani oli 42 vuotta, ja useimmilla heistä ei ollut pitkäaikaissairauksia. Avomurtumien vakavuus arvioitiin Gustilo-luokituksen mukaisesti. Murtuma hoidettiin definitiivisesti levytyksellä, ydinnaulauksella tai ulkoisella fiksaattorilla. Primaarisia kielekkeitä tehtiin 84 kappaletta, ja näistä paikallisia kielekkeitä oli 46 ja mikrovaskulaarisia kielekkeitä 38. Paikallisista kielekkeistä käytetyimmät olivat soleus ja gastrocnemius, mikrovaskulaarisista taas latissimus dorsi ja ALT. Potilaista 74 sai Clavien-Dindon luokitukseen perustuen komplikaation. Vaikeisiin komplikaatioihin (Clavien-Dindo ≥ IIIb) johti tilastollisesti merkitsevästi todennäköisemmin vamman korkea Gustilo-luokka ja mikrovaskulaarinen kieleke. Yleisin komplikaatio oli kielekkeellä peitetyn vamma-alueen infektio, jonka sai 51 potilasta. Primaarikielekkeen osittaisen tai täydellisen menetyksen takia tehtiin sekundaarinen pehmytkudospeitto 23 potilaalle joko ihonsiirrolla, tai uudella paikallisella tai mikrovaskulaarisella kielekkeellä. Paikallisista kielekkeistä 72% ja mikrovaskulaarisista 74% onnistui ilman sekundaarisia pehmytkudospeittotoimenpiteitä. Osteomyeliitti todettiin kahdeksalla potilaalla. Sääriamputaatio tehtiin kahdelle potilaalle. Yksi potilaista kuoli primaarivammojensa vuoksi. Luutumattomuus todettiin 30 potilaalla, joista 26 joutui uusintaleikkaukseen. Sääriavomurtumien kielekekorjaukset ovat haastavia ja komplikaatioherkkiä toimenpiteitä, joiden avulla raaja saadaan kuitenkin yleensä pelastettua. Hoitopäätöksiä tehdessä tulee huomioida potilaan aiempi terveydentila ja vamman laatu, sillä ne vaikuttavat merkittävästi saavutettavaan lopputulokseen.
-
(2013)Tutkimuskohteena on Itä-Suomessa, Lapinlahden kunnassa Saarisen järven alueella sijaitseva pienehkö ultramafinen intruusio, joka poikkeaa selvästi sitä ympäröivistä arkeeisista TTG-assosiaatin kivistä. Lapinlahti sijaitsee Fennoskandian arkeeisen kratonin reuna-alueella ja geologiset rakenteet jakaantuvat sekä arkeeisiin että proterotsooisiin. Magmatismi on ollut alueella hyvin moninaista ja arkeeinen kallioperä on kokenut useita keski- ja korkean asteen metamorfisia tapahtumia. Saarisen intruusio on maa-aineksen peittämä muutamaa paljastumaa lukuunottamatta ja sen paikantaminen on tehty sähkömagneettisin ja magneettisin menetelmin ja kaikki tulokset perustuvat kairausaineistoon. Kairasydämistä tehtiin geokemiallisia kokokivianalyysejä, kiillotettuja ohuthieitä, elektronimikroanalyyseja, U-Pb-iänmääritys sekä Sm-Nd- ja Lu-Hf-isotooppianalyyysit. Kairasydänten raportointi tehtiin Kuopion GTK:ssa ja analyysit Espoossa Labtium Oy:n ja GTK:n laboratorioissa. Intruusiossa vuorottelevat hyvin runsaasti oliviinia sisältävät amfiboliittikerrokset ja -raidat. Paikoin amfibolin lisäksi on jäljellä vielä primääristä ortopyrokseenia. Saarisen ortopyrokseniitti on hyvin zirkonirikasta, mikä on epätyypillistä ultramafisille kiville. Paikoin kivet ovat muuttuneet täysin serpentiniitiksi ja kloriitiksi. Saarisen intruusiota leikkaa terävästi joukko proterotsooisia metadiabaasijuonia. Kairasydänten ja ohuthietutkimusten perusteella intruusiosta voidaan karkeasti erottaa noin 10 eri kivilajia: keskirakeinen porfyyrinen oliviiniamfiboliitti, tasarakeinen hornblendiitti, sarvivälkeperidotiitti, sarvivälkepyrokseniitti, pegmatiittinen ortopyrokseniitti, sarvivälkegabro, metamorfoitunut kvartsi-amfiboli-enstatiitti-granaatti-biotiitti-kivi sekä muutamia mineraalien muuttumisen tuloksena syntyneitä kivilajeja kuten kloriittiliuske ja serpentiniitti sekä metadiabaasi. Oliviini esiintyy hyvin runsaana lähes kaikissa ultramafisissa näytteissä ja niiden päämineraalit ovat oliviini, amfiboli, ortopyrokseeni. Aksessorisena mineraalina esiintyy runsaasti spinelliä ja ortopyrokseniitissä zirkonia. Saarisen ultramafisissa kivissä on varsin vähän mineraalivaihtelua. Sen sijaan mineraalien (erityisesti oliviinin) paljoussuhteet vaihtelevat paikoin suuresti, mikä monesti muuttaa myös kivilajinimeä. Kokokivianalyysien tulosten perusteella esiintymä on komatiittiskoostumuksellinen oliviiniortomesokumulaatti, joka ei ole rikastunut nikkelin suhteen. Hyvin magnesiumpitoisen koostumuksensa perusteella intruusio on todennäköisesti vaippasyntyinen. Saarisen intruusion on aiemmin tulkittu olevan läheisen Lapinlahden gabron satelliitti. Tämän tutkimuksen yhteydessä saadun ikämääritystuloksen (2643,6 ± 8,2 Ma) perusteella aiempi tulkinta sulkeutuu pois, sillä Saarinen on täysin eri-ikäinen kuin Lapinlahden gabro (1898 Ma) ja se eroaa iältään myös ympäristön arkeeisista gneisseistä ja migmatiiteista (jopa 3136 Ma). Initiaalisen neodyymin epsilonarvojen erojen perusteella Saarinen ei myöskään liity Kuhmon vihreäkivivyöhykkeen komatiitteihin, vaan on todennäköisesti itsenäinen kivilajiyksikkö.
-
(2023)The external nutrient load of the Archipelago Sea weakens the state of the sea. Gypsum is applied to fields in the catchment area because it has been found to reduce phosphorus leaching from fields. Gypsum treatment of fields is organised by the the Centre for Economic Development, Transport and the Environment (ELY) of Southwest Finland through "KIPSI-hanke" (GYPSUM Project). Participation in gypsum treatment is free of charge for farmers. To achieve water protection objectives, more farmers in the area should participate in gypsum treatment. I study what factors that influence the participation of farmers in the catchment area in gypsum treatment of their fields. The underlying motivation for this study was to promote gypsum treatment of fields and improve the state of the Archipelago Sea. My research is a qualitative interview study. My interview data consists of nine farmer interviews. In my analysis, I also use scientific and social research literature and other sources. I compare the interviewees' perceptions of the effects of gypsum with the information presented in the natural science literature. On the other hand, I will unpack social phenomena and events that affect farmers' perception of gypsum treatment and their activities. According to my observations, farmers' participation is influenced by knowledge about gypsum treatment, or the lack of thereof. Also, farmers' perceptions of the effects of gypsum treatment affect their participation decisions. Yield and yield impacts are at the heart when a farmer decides on participation in gypsum treatment, even though gypsum treatment is free of charge for the farmer. Based on my results, farmers' participation in gypsum treatment of their fields is promoted by available solid, experience based, research data on effects of gypsum, especially on the effects on yields. Agricultural advice also proved to be a factor influencing participation in gypsum treatment. At least some farmers would receive information on gypsum treatment of fields as part of other agricultural advice. According to my research, agricultural advisors' knowledge of the effects of gypsum was variable and partly incomplete. According to my research, expert and active gypsum advice would promote participation in gypsum treatment. The historical tensions between rural and urban areas, as well as tension between the implementors and targets of environmental projects, have an impact on farmers' attitudes towards the KIPSI-hanke. From the point of view of the rural population, unjust and top-down environmental projects will also hamper future projects if the design of projects does not consider the involvement of the rural population as participants of the projects, not only as targets of measures.
-
(2021)Tausta: Muistisairaudet yleistyvät Suomessa väestön ikääntyessä. Vaikka muistisairauksilla onkin fysiologinen oireiden syy, ne ilmenevät ennen kaikkea kokemuksellisina ja sosiaalisina sairauksina. Suomessa perustuslaki takaa kansalaisille oikeuden harjoittaa omaa uskontoaan, mutta miten oikeus taataan silloin, kun ihminen ei sairautensa vuoksi edes muista olevansa uskossa? Tavoite: Tutkielman tavoite oli kahtalainen. Ensinnäkin tarkoitus oli selvittää, millaisten asioiden hoivakodeissa työskentelevät papit tulkitsivat ilmentävän asukkaiden uskonnollisuutta silloin, kun nämä vaikean muistisairauden vuoksi olivat kykenemättömiä sanalliseen kommunikaatioon. Toiseksi tutkittiin, millaisin keinoin papit pystyivät tukemaan havaitsemaansa muistisairaiden uskonnollisuutta hoivakodeissa. Aineisto ja menetelmät: Tutkielmaa varten haastateltiin kymmenen sairaalapappia, jotka työskentelivät pääasiassa vanhojen ihmisten parissa. Haastattelut olivat teemahaastatteluja. Litteroitu tutkimusaineisto (197 sivua) analysoitiin aluksi aineistolähtöisesti datamassan tiivistämiseksi ja sen jälkeen luokiteltiin teoriaohjaavalla analyysillä tutkimuskysymysten suuntaisesti. Tulokset: Sanojen hävitessä muistisairaiden kommunikaatio muuttui kehollisemmaksi. Haastatellut papit olivat työssään oppineet tulkitsemaan muistisairaiden kehollisia viestejä hyvinkin tarkasti. Uskonnollisuuden nähtiin ilmenevän erityisesti tunnereaktioissa, liturgisten rituaalien tapailussa ja ymmärryksenä uskonnollisten tilaisuuksien erityisluonteesta muuhun hoivakotiarkeen verrattuna. Uskonnollisuutta tuettiin mahdollistamalla uskonnollisiin tilaisuuksiin osallistuminen erityisesti hartauksissa ja tarjoamalla mahdollisuuksia henkilökohtaisiin kohtaamisiin. Muistisairaiden uskonnollisuuden tukemisessa pappeja auttoi myös sukupolvitaju eli ymmärrys parhaillaan hoivakodissa asuvan sukupolven sukupolvikokemuksista. Papin näkyvillä ja saatavilla oleminen hoivakodissa oli myös tärkeä työkalu muistisairaiden asukkaiden uskonnollisuuden tukemisessa. Johtopäätökset: Vaikeastikin muistisairaat ihmiset pystyivät ilmaisemaan uskonnollisuuttaan ja osallistumaan oman uskontonsa mukaiseen toimintaan, kun heille vain tarjottiin siihen tilaisuuksia. Väestön ikääntyessä seurakuntien on syytä terästää paitsi yleistä vanhustyötään, myös erityisesti hoivakodeissa tehtävää työtä, jotta perustuslain takaama oikeus harjoittaa omaa uskontoaan toteutuu myös muistisairaiden ihmisten kohdalla.
-
(2014)Tutkielman tehtävänä on selvittää mitä saarnanvalmistus on homileettisten teorioiden mukaan ja miten se jakautuu eri osa-alueisiin. Tämän lisäksi tutkitaan miten nämä saarnanvalmistusprosessia kuvaavat teoriat ja niiden eri osa-alueet näkyvät painetussa saarna-aineistossa. Saarnan valmistamiseen liittyvä prosessi jakautuu kolmeen osaan: eksegeetiseen analyysiin, homileettiseen analyysiin ja nykytilanneanalyysiin. Saarna-aineiston jokaisesta saarnasta löytyi piirteitä näistä kolmesta analyysistä. Ekseegettinen analyysi näkyi saarna-aineistossa raamatun ajankuvan ja kulttuurihistoriallisen taustan kuvauksena, päivän raamatuntekstin referointina sekä Raamatun suorina lainauksina. Homileettinen analyysi taas näkyi dogmaattisten aiheiden käsittelynä, liturgiaan ja sakramentteihin nivoutumisena sekä kirkkovuoden ajankohdan huomioimisena. Nykytilanneanalyysi näkyi saarnoissa nykyajan kuvauksena, ajankohtaisten teemojen ja uutisotsikoiden käsittelynä, retoristen tehokeinojen käyttönä sekä nykyhetken ja evankeliumin julistuksen välille rakennettuna siltana. Aineistona tutkimuksessa käytettiin suomalaista ja ulkomaista homileettista kirjallisuutta 1940-luvulta 2010-luvulle, tärkeimpinä muun muassa Yrjö Sariolan Johdatus homiletiikkaan, Martin Lönnebon Homiletik ja Raija Vartiaisen toimittama Saarnaa sanaa. Kirjallisuuden lisäksi tutkimuksessa käytettiin saarna-aineistoa, jonka saarnat koottiin painetuista saarnakokoelmista ja pappisliiton jäsenlehdistä.
-
Saarnaodotukset Kotkan, Kouvolan, Porvoon, Haminan ja Karhulan helluntaiseurakunnissa keväällä 2017 (2018)Tässä tutkimuksessa on tarkasteltu viiden helluntaiseurakunnan jumalanpalveluskävijöiden odotuksia sunnuntaisaarnan suhteen. Erityisesti on pyritty saamaan selville, onko saarnakuulijoilla erityisiä odotuksia saarnaajan sukupuolen, teologisen koulutuksen ja yhteiskunnallisesti kantaaottavan puheen suhteen. Lisäksi jumalanpalveluskävijöiden mielipiteitä on kartoitettu saarnan esitystavasta, sisällöstä ja koetuista vaikutuksista sekä käsityksiä hyvästä saarnasta, saarnan tehtävästä ja toivotuista saarna-aiheista. Tutkimuksen aineisto kerättiin kevään 2017 aikana vierailemalla tutkimusseurakunnissa, jossa jumalanpalveluskävijät täyttivät tutkimuskyselyn. Kyselyaineisto syötettiin SPSS-ohjelmaan, jossa sitä analysoitiin kvantitatiivisesti. Tämän tutkimuksen vastaajajoukossa ilmeni, että kuulijoille ei saarnaajan sukupuoli ole tärkeä. Perinteisesti maallikkosaarnaajista tunnetussa herätysliikkeessä suhtaudutaan nykyään saarnaajan teologiseen koulutukseen myönteisesti. Sen ei koeta nollaavan kutsumuksen merkitystä tai tukahduttavan Pyhän Hengen vaikutusta. Helluntailainen saarnan kuulija ei kavahda saarnan yhteiskunnallista kommentointia, mutta puoluepolitiikan sekoittamista saarnaan vierastetaan. Tutkimuksen mukaan helluntailaiset ovat aktiivisia saarnan kuulijoita, jotka odottavat saarnan vaikuttavan henkilökohtaisella tasolla. Saarnatilanteessa ollaan useasti aktiivisesti mukana ja siitä keskustellaan jumalanpalveluksen jälkeen
-
(2013)Ihmisten säästämistä motivoi muun muassa varautuminen eläkeikää varten. Toinen tärkeä syy säästämiselle on valmistautuminen ennalta odottamattomiin tulevaisuuden menoihin. Säästämällä ja toisaalta ottamalla lainaa yksilöt voivat myös tasata kulutustaan elinkaarensa aikana. Säästönsä yksilöt voivat sijoittaa riskipitoisempiin osakkeisiin tai vähemmän riskillisiin joukkovelkakirjoihin. Riskillisiin kohteisiin sijoittaessaan yksilöt luonnollisesti odottavat sijoitukselleen parempaa tuottoa. Sekä säästämisasteen että säästöjen osakepainon on havaittu vaihtelevan paljon yksilön tulojen mukaan. Osakkeiden korkeasta riskipreemiosta huolimatta ihmiset sijoittavat säästöistään niihin pienemmän osan, kuin mitä perinteiset elinkaarisäästämismallit ennustavat. Tutkielmassani pyrin selvittämään, pystyvätkö käyttäytymistaloustieteen mallit perinteisiä malleja paremmin selittämään ihmisten elinkaarisäästämistä sekä säästöjen allokaatiota. Tutkimuksen toisessa luvussa esittelen kahden periodin perusmallin, Modiglianin ja Brumbergin (1954) elinkaarimallin sekä Carrollin (1997) puskurisäästämismallin. Tämän luvun on tarkoitus esitellä perusmalli sekä antaa työkaluja seuraavissa luvuissa esiteltävien mallien käsittelyyn. Kolmannessa luvussa käyn läpi malleja, joissa yksilön hyötyfunktioon on tuotu tottumustermi mukaan. Malleissa yksilöiden tottumus muodostuu aikaisempien periodien tottumuksen, oman kulutuksen tai yksilöä ympäröivien ihmisten kulutuksen mukaan. Tässä luvussa käyn tarkemmin läpi sekä Gomesin ja Michaelidesin (2003) että Polkovnichenkon (2003) tottumusmallit. Seuraavassa luvussa tarkastelen Binswangerin (2010) mallia, jossa yksilön rationaalisuutta tulevaisuuden päätöstä tehdessä on rajoitettu. Tässä mallissa yksilö ei siis ensinnäkään osaa ottaa huomioon kaikkia mahdollisia maailmantiloja päätöstä tehdessään, eikä toisaalta pysty keskittymään kaikkiin tavoitteisiinsa samanaikaisesti. Malli on kahden periodin malli ja siinä on mukana myös elementtejä tottumusmalleista. tutkimuksessa havaitaan, että tottumusmallit eivät pysty mallintamaan yksilöiden elinkaarisäästämistä ja säästöjen alhaista osakepainoa. Tottumusmalleissa yksilöt sijoittavat varallisuudestaan liian suuren osan osakkeisiin empiirisiin havaintoihin verrattuna. Tämän lisäksi he osallistuvat osakemarkkinoille liian aikaisessa vaiheessa. Tämä siitäkin huolimatta, että Gomesin ja Michaelidesin (2003) mallissa on mukana osakemarkkinoille liittymisestä koituva maksu. Tottumusmallit kuitenkin onnistuvat perinteisiä malleja paremmin kuvaamaan yksilöiden eri elämän vaiheiden säästämispäätösten suhteellisia muutoksia. Binswangerin (2010) tavoitemalli pystyy tarkastelemistani malleista parhaiten kuvaamaan yksilöiden työtulojen ja säästöjen osakepainon välistä yhteyttä. Tavoitemalli antaa myös yhden selityksen sille, miksi pienituloiset eivät juuri osallistu osakemarkkinoille. Tässä mallissa kuten käsittelemissäni tottumusmalleissa ei kuitenkaan ole otettu huomioon muun muassa asunnon omistamista eikä hajautetun osakesalkun muodostamisesta koituvia kuluja. Osakkeista on siis malleissa saatettu tehdä liian houkuttelevia.
-
(2011)Nykylapsuudesta on tullut varsin kulutuskeskeistä. Tämän päivän lapset kasvavat valtaisan tavara- ja elämysmaailman ympäröimänä ja he osallistuvat myös kuluttajina yhteiskuntaan. He ovat huomispäivän aikuiskouluttajia, joiden arvot ja asenteet kuluttamista kohtaan muotoutuvat osin jo lapsuudessa. Lapset ovat myös markkinoinnille kiinnostava kohderyhmä ja yhä nuoremmat tunnistavat mainoksista tuttuja brändejä. Tässä tutkimuksessa käsitellään helsinkiläislasten omaa rahaa heidän omasta näkökulmastaan. Useimmiten tämä oma raha on joko viikkorahaa tai kuukausirahaa. Näkökulma tutkimukseen on kulutussosiologinen. Teoreettisena viitekehyksenä on käytetty Viviana Zelizerin teoriaa rahan luokittelusta ja korvamerkitsemisestä. Kiinnostuksen kohteena ovat myös olleet lasten rahaan ja sen käyttöön liittyvät arvot. Tutkitut lapset ovat iältään 9.-13.- vuotiaita. Tutkimuksen pohjana on valmis aineisto, joka on kerätty Survey-tutkimuksena keväällä 2008. Aineiston analyysissä on käytetty sekä kvantitatiivista että kvalitatiivista lähestymistapaa. Analyysimenetelminä on käytetty ristiintaulukointia ja sisällönanalyysiä. Vaikka lapsuuteen ja nuoruuteen liitetään usein huoli holtittomasta kulutuksesta ja materialistisista arvoista, aineiston pohjalta voi väittää, että huoli on ainakin osittain aiheeton. Tutkimuksesta käy ilmi, että 9- 13-vuotiaiden helsinkiläislasten kulutustavat ovat yleisesti ottaen säästäväisyyttä ihannoivat, joskin myös materialistisia asenteita tulee ilmi. Helsinkiläislapset ovat omaksuneet aikuisyhteiskunnan luomat ja ylläpitämät asenteet "järkevästä" rahankäytöstä. Rahankäytössään lapset eivät näe minkäänlaista ristiriitaa, vaan sekä kuluttaminen, että säästäminen on lapsille hyvin luontevaa. Lapset, jotka ovat pienestä pitäen tottuneet mainoksiin ja markkinointiin suhtautuvat rahankäyttöön mutkattomasti ja järkevästi. Tutkimuksessa ei noussut missään vaiheessa ilmi, että lapset ihannoisivat kerskakulutusta tai ylenpalttista rahankäyttöä, vaan säästäväisyyden normi heijastui myös lasten retoriikassa. Kaiken kaikkiaan vaikutelma lasten suhteesta rahaan oli hyvin realistinen. He myös näyttivät ymmärtävän rahan arvon ja olivat valmiita säästämään päästäkseen tavoitteeseensa. Alueellisesti Helsinki näyttäytyy hyvin homogeenisena, eikä mittavia eroja lasten oman rahan määrässä esiinny.
-
(2023)Tutkielma tarkastelee säästöhenkivakuutuksen edunsaajamääräyksen ja testamentin välistä suhdetta. Edunsaajamääräyksiä koskevat säännökset ovat vakuutussopimuslain (VakSopL, 28.6.1994/543) 6 luvussa, ja testamentin laatimista ja tulkintaa koskevat perintökaaren (PK, 5.2.1965/40) 10-14 luvuissa. Kummallakin määrätään, miten jokin tietty omaisuuserä jakautuu perittävän kuoleman jälkeen, ja niiden perinteinen tarkoitus on ollut perittävän tahdon toteuttamisen lisäksi turvata läheisten toimeentulo. Säästöhenkivakuutuksen edunsaajamääräys ja testamentti ovat molemmat määräyksiä kuoleman varalta (mortis causa). Lisäksi niitä yhdistää yksipuolisuus. Koska ne ovat määrääjän yksipuolisia tahdonilmaisuja, niitä on ensisijaisesti tulkittava niin, että lopputuloksen voidaan olettaa vastaavan määräyksen antajan tahtoa. Vakuutussopimuslain esitöiden (HE 114/1993 vp) mukaan edunsaajamääräyksen tulkinnassa noudatetaan samoja periaatteita kuin testamentin tulkinnassa perintökaaren 11:1 mukaan. Tämän tutkielman pääkysymys on, millä tavoin testamentin ja edunsaajamääräyksen suhde käy ilmi. Päästäkseni pääkysymyksen äärelle, tutkin näiden määräysten omaleimaisia piirteitä. Tutkin myös sitä, mitkä muut oikeudelliset intressit on otettava huomioon edunsaajamääräystä tai testamenttia tehtäessä, ja miten ne vaikuttavat näihin määräyksiin. Tutkin testamenttiin ja henkivakuutukseen vaikuttuvia sivullissuhteita, ja tarkoitukseni on tätä kautta tuoda esiin testamentin ja edunsaajamääräyksen määräämisen rajat. Henkivakuutuksen edunsaajamääräyksen ongelmatilanteita voivat olla erityisesti PK 7:4 mukaiset ylisuuret henkivakuutusmaksut sekä PK 3:1 mukaisesti puolisonsa perinyt leski ja ensin kuolleen puolison toissijaiset perilliset. Ongelmatilanteita koskevaa oikeuskäytäntöä on niukasti, joten oikeuskäytännön lisäksi tuon tutkielmassani esiin lautakuntien (FINEn Vakuutuslautakunta ja Sijoituslautakunta) ratkaisusuosituksia tuomioistuimen ulkopuolisena riidanratkaisijana. Tutkimukseni tavoitteena on tarkastella myös syitä sääntelyn taustalla. Käyn läpi edunsaajamääräyksen ja testamentin tulkinnan ongelmatilanteita. Tutkin myös, millä tavoin testamentti voi vaikuttaa edunsaajamääräyksen tulkintaan. Lisäksi pyrin selvittämään, miten oikeustilaa tulisi selkeyttää nykyisestä. Aloitan tutkielmani perehtymällä taustoihin ja aiheen valintaan johdantoluvussa. Perehdyn testamenttiin tarkemmin luvussa kaksi, ja käyn läpi testamentin funktiota, muotovaatimuksia ja tulkintasääntöjä. Luvussa kolme keskityn säästöhenkivakuutukseen ja erilaisiin edunsaajamääräyksiin, eli VakSopL 50 §:n mukaisiin yleisiin edunsaajamääräyksiin sekä erityiseen, nimeltä mainittuun edunsaajamääräykseen. Luvussa neljä tarkastelen testamenttia ja säästöhenkivakuutuksen edunsaajamääräystä rinnakkain nostaen esiin niiden yhtäläisyyksiä ja eroja. Käyn läpi määräyksiin vaikuttavia sivullissuhteita ja toisaalta sitä, mitä kyseisillä määräyksillä on mahdollista määrätä. Luvussa viisi perehdyn tulkintaa koskeviin ongelmiin sekä oikeuskäytäntöön ja lautakuntien ratkaisusuosituksiin. Luvussa kuusi keskityn henkivakuutuskorvauksen verokohteluun. Tutkielmani päättyy luvun seitsemän johtopäätöksiin ja luvun kahdeksan loppusanoihin.
-
(2020)This article-based master’s thesis describes and examines the debate around the comprehensive school through the concept of inclusion. The material was obtained from the opinion pieces, published in the newspaper Helsingin Sanomat in 2009-2019. The dissertation was inspired by the international MAPS (Mixed classes And Pedagogical Solutions) project, which explores the opportunities of schools to meet the challenge of inclusion from a societal perspective. The cornerstone of the dissertation was the Salamanca Statement signed in 1994, in which Finland made a commitment to improve the educational inclusion. The aim was to find out, how inclusive school is constructed in opinion pieces, how the views of different groups of writers differed from each other, and how the core of the idea of inclusion – human rights and dignity – were reflected in the writings. An essential - and also timely - topic of discussion for the dissertation was the three-tier support model that came into force in 2011, which took the comprehensive school into more inclusive direction. In total, 94 opinion pieces was analysed in this study, to increase under-standing of how inclusion is defined in public discussion. Based on the opinion pieces, the inclusion was strongly linked to the relationship between the special and general education. The school was described as a place where the resources available, as well as the resilience and adequacy of teachers, do not meet the challenge of inclusion. In the end, relatively little attention was paid to the core of the idea of inclusion, human rights and dignity. The most challenging barrier for implementing the inclusive school was the behavioral problems. Based on the research data, inclusion was not opposed as an endeavour, but it seems that there are no possibilities to implement it due the lack of resources. This seems to cause a backlash, that turns many thoughts to the opposite, an exclusive direction. To secure everyone’s learning, new ways of discipline are needed. Research article “Savings and non-compliance with international agreements. Inclusion discussion of comprehensive school at the Helsingin Sanomat newspaper opinion column in 2009-2019” is to be published in the NMI-Bulletin magazine in autumn 2020.
-
(2013)Tutkimus käsittelee Suomessa tapahtunutta nopeaa synnytyskulttuurin muutosta, jossa tavallisesta yksityisestä elämäntapahtumasta oli tulossa laitoksessa tapahtuva naisen ruumista säätelevä tapahtuma, johon nähtiin kuuluvan riskejä. Tämä muutos tapahtui Suomessa osana terveydenhuollon ja sairaalaverkoston kehittymistä sotien jälkeisenä aikana. Tuona ajankohtana synnytys ruvettiin laskemaan lääketieteen piiriin. Synnytys medikalisoitui ja sen mukana naisen ruumis alistettiin lääketieteen ja yhteiskunnan raskautta ja synnytystä säätelevälle vallalle. Tutkimuksessa hahmotetaan niitä keskusteluja, joita erityisesti naisten terveydenhuollon ammattilaiset, kätilöt sekä naistentauteihin ja synnytyksiin erikoistuneet lääkärit, kävivät tuona murrosaikana omissa ammattilehdissään. Tutkimuksen aihe on liitetty löyhästi hyvinvointivaltion rakennusprojektiin ja terveydenhuollon järjestelmän rakentamiseen. Tutkimuksen tavoite on tutkia minkälaisia diskursseja synnytysalan ammattilaiset käyttivät teksteissään koskien laitossynnytyksiä ja synnytyslaitoksia. Tässä tutkimuksessa kiinnostus on kohdistettu erityisesti perusteludiskursseihin ja siihen, millaisia argumentteja lääkärit ja kätilöt käyttivät synnytyskulttuurin muutoksen edistämiseksi. Tutkimuksen osapainotus on vallankäytön havaitsemisessa lähdeaineistosta, erityisesti synnytyksen ammattilaisten kirjoituksissaan ilmentämän biovallan havaitseminen. Suomessa kotisynnytysten määrä alkoi toisen maailmansodan jälkeen laskea nopeasti laitossynnytysten noustessa. Tarkasteltava tutkimusjakso rajautuu vuosien 1935–1959 välille, jolloin Suomen sairaalaverkostoa lähdettiin rakentamaan valtion johdolla. Vasta näiden sairaaloiden rakentamisen jälkeen oli jokaisella suomalaisella synnyttäjällä teoreettinen mahdollisuus synnyttää laitoksessa. Suomessa synnytyspaikan siirtyminen kodeista laitoksiin tapahtui noin kymmenen vuotta myöhemmin kuin Ruotsissa ja Yhdysvalloissa, mutta samalla nopeudella. Vuonna 1940 vain noin 30 % synnytyksistä tapahtui synnytyslaitoksissa kun vuonna 1960 noin 90 % synnytyksistä tapahtui laitoksessa. Laitossynnytysten määrä kolminkertaistui Suomessa 20 vuodessa. Siirtyminen kotisynnytyksistä laitossynnytyksiin tapahtui asteittain ja eri tahtia maaseudulla ja kaupungissa. Tästä muutoksesta voidaan erotella kolme suurta siirtymäkautta. Ensimmäinen tapahtui 1920- ja 1950-lukujen välillä. Tämän siirtymäkauden huippu saavutettiin 1930-luvulla. Ensimmäiselle muutoskaudelle leimallista oli kotisynnytyksessä avustamisen siirtyminen maallikkokätilöiltä kunnallisten, koulutettujen kätilöiden käsiin. Toisessa siirtymävaiheessa synnytykset siirtyivät kodeista laitoksiin. Tämä tapahtui suurimmalta osin 1940-luvun ja 1960-luvun välillä. Kolmas synnytyksen siirtymävaihe alkoi 1960-luvulla ja jatkuu edelleen. Tässä vaiheessa synnytyksiä ruvettiin keskittämään yhä suurempiin ja teknologisesti varustellumpiin yksikköihin, joissa synnytyksissä mukana on myös lääketieteen spesialisteja, kuten esimerkiksi nukutus- ja synnytyslääkäreitä. Nämä kolme vaihetta ovat osittain päällekkäisiä eivätkä niinkään toisiaan seuraavia periodeja. Tutkimusmetodina on käytetty diskurssianalyysiä ja tutkimuksen teoreettisena viitekehyksenä toimii Michel Foucault’n kehittämä biovallan teoria. Aineisto on kerätty terveydenhuoltoalan ammattilehdistä, lääketieteellisestä aikakauskirja Duodecimista ja Kätilölehdestä. Yhteensä kirjoituksia on 48 ja niiden kirjoittajat ovat suurimmaksi osaksi lääkäreitä sekä muutama kätilö. Tutkimus etenee induktiivisen logiikan avulla. Aineisto on rajattu ja kerätty tutkimusongelman pohjalta ja siitä kerätyt diskurssit on luokiteltu, analysoitu ja lopuksi liitetty tutkimuksen teoreettiseen viitekehykseen. Diskurssit on jaoteltu yläkategorioihin, jotka ovat: synnyttäjään tai syntyvään lapseen viittaavat diskurssit, synnytyslaitoksiin viittaavat diskurssit, synnytyksen ammattilaisiin viittaavat diskurssit sekä biovaltadiskurssi. Synnytyspaikkakeskustelun yleisten linjojen hahmottamiseksi tutkimukseen on sisällytetty vain sellaisia diskursseja, jotka vastaavat tutkimuskysymykseen sekä esiintyivät aineistossa useammin kuin kerran. Tutkimuksen tuloksista nousivat esiin eritoten perusteludiskurssit, joita esiintyi eniten diskurssikategoriassa koskien synnyttäjiä ja syntyviä lapsia. Niillä perusteltiin synnytyspaikkojen rakentamisen ja määrän lisäämisen tarvetta. Perusteluna käytettiin synnyttäjän taustaa, ikä ja kotioloja, laitossynnyttämisen turvallisuutta ja sen vastaparina kotisynnyttämisen riskejä sekä kuolleisuuden vähentämisen mahdollisuutta. Kirjoittajat nojautuivat tutkittuun tietoon, tilastotietoon sekä lääkärien ja kätilöiden omakohtaisiin kokemuksiin kirjoittaessaan synnytyssijojen perustamisen puolesta ja yrittäessään edistää synnytyskulttuurin muutosta. Synnytyslaitoksiin viittaavat diskurssit ovat diskursseja, joissa yleensä lääkärit kirjoittavat perusteluja sille, miksi synnytyspaikkoja ja -laitoksia pitäisi Suomessa rakentaa lisää. Synnytyspaikkojen rakentaminen muodostui siis myös omaksi diskurssikseen, jolla kirjoittajien mukaan pystytään tehostamaan äitiyshuoltoa. Synnytyksen ammattilaisiin viittaavat diskurssit kertoivat kätilöiden ja lääkärien muuttuvasta asemasta synnytyksen hoitajina. Biovallankäyttöä löytyi kaikkien kategorioiden diskursseista, mutta ne liittyivät aina johonkin muuhun diskurssiin, kun biovaltadiskurssi edusti pelkästään valtaa ja vallankäyttäjäksi asettumista. Vallankäyttäjän asemaan asettuivat aineistossa nimenomaan lääkärit. He kantoivat huolta uuden ja terveen sukupolven elämän suojelemisesta sekä halusivat antaa opastusta jolla edistettäisiin äitien asemaa, oma-aloitteisuutta ja tahtoa huolehtia itse omasta ja lapsensa terveydestä. Tutkimuksen aineiston valossa odottavat ja synnyttävät äidit voidaan nähdä 'väestönä' ja 'potilaina' sekä tuottavina 'ruumiina', ei niinkään yksilöinä joilla on tunteet ja toiveet. Puheet synnytyslaitosten rakentamisesta leimaavat koko tutkittua keskustelua. Myös biovaltadiskursiivinen ote menee läpi koko aineiston, lääkärit arvottavat, lajittelevat ja neuvovat synnyttäjiä ja näiden synnytysapua mielessään biovallalle tyypillinen huoli kansakunnan jatkuvuudesta ja terveydestä.
Now showing items 23428-23447 of 32623