Browsing by study line "History, in Finnish"
Now showing items 41-60 of 69
-
(2023)Tutkin maisterintutkielmassani hyvän sodan myyttiä Yhdysvaltojen mediasta Tyynenmeren sodan vuosina 1941–45 luettavana kansallisena narratiivina. Tutkimuskysymyksinä selvitän, miten ja koska myytti syntyy, vaikuttaako se jo sotavuosina ja mitä sotaviestinnällä on pyritty kommunikoimaan. Samalla tutkin, miten myytti tukee sotanarratiiveja, sekä miten myyttiä mahdollisesti rikkovat tekijät (kuten väkivalta ja rotu) pyritään kontekstualisoimaan laajemmin. Lähdeaineistona olen käyttänyt sodan aikana tuotettua mediaa, mukaan lukien propagandafilmejä The Battle of Midway (1942), Know Your Enemy: Japan (1945) sekä esimerkiksi Why We Fight: War Comes to America (1945). Sotafiktion saralla tutkin elokuvaa Bataan (1943). Filmiaineiston lisäksi käsittelen Pearl Harborista kirjoittavia sanomalehtiä sekä Yhdysvaltojen presidentti Franklin D. Rooseveltin Day of Infamy -puhetta. Aineiston tulkinnassa sovellan Frederick W. Mayerin kollektiivisen toiminnan teoriaa, joka tarkastelee ihmistoimintaa narratiivien näkökulmasta. Mayerin ajatuksia seuraillen, luen lähteistä pyrkimyksiä muodostaa tarina hyvästä sodasta ja motivoida kansaa toimintaan. Maisterintutkielmassa lähestyn hyvän sodan myyttiä osana olemassa olevaa tutkimustraditiota, ja argumentoin, että termin käyttö sota-aikana ei ole kovin vakiintunutta. Tästä huolimatta jo sota-ajan lähteistä on luettavissa myytin keskeisiä piirteitä, kuten kansan yhtenäisyyden korostamista sekä sodan kuvaamista puolustussotana. Samalla lähdeaineistosta on löydettävissä myös myytin osa-alueina rotutekijöiden sekä Tyynenmeren sodan väkivallan käsittelyä. Liitän aineiston osaksi laajempaa Yhdysvaltojen kulttuurikehystä ja valtion propagandaa. Kokonaisuudessa lähteet välittävät kuvan sodasta puolustussotana, ja japanilaisten aggressioon liitetään tarinallistaen negatiivisia luonteenpiirteitä. Vastauksena Yhdysvaltojen sisäisille rotujännitteille ja sodanvastaisuudelle, lähteistä on myös luettavissa pyrkimys kuvata Yhdysvaltojen kansa yhteisen historian ja arvopohjan jakavana. Sota sidotaan myös osaksi amerikkalaisille kulttuurillisesti tuttuja vertailukohtia. Huomiot Japanista vihollisena ovat kuitenkin vahvan rodullistettuja. Propagandassa japanilaisten kuvaus toimii oikeutuksena Tyynenmeren väkivallalle. Samalla esitän, että Tyynenmeren sotaa varsinkin vertailukohtana sotaan Euroopassa kohdellaan vahvasti rotuperspektiivistä. Tämän seurauksena Tyynenmeren sota sekä japanilaiset vihollisena kuvataan vertailussa omalaatuisina, ja sotaan liittyvä väkivalta kehystetään tarpeellisena tavalla, joka ei riko myyttiä amerikkalaisten sotilaiden sotamoraalista.
-
(2023)Tutkielmani kartoittaa romantiikan runoilijan Percy Bysshe Shelleyn ensimmäisen vaimon Harriet Shelleyn postuumin kiistanlaisen aseman syntyvaiheita. Tutkin hänen julkisen henkilökuvansa rakentumisen käytänteitä, siihen kytkeytynyttä vallankäyttöä sekä siihen liittyviä tiedon tuottamisen ehtoja biografisten tekstien ympärillä käytyjen keskusteluiden pohjalta. Tutkimusongelman ytimessä on Percy Bysshe Shelleyn henkilökuvan ympärille rakennettu nerouden representaatio, jota tarkastelen henkilökuvana. Representaation taustalla toimii laajempi nerouden monimutkainen merkityksellistämisprosessi. Prosessin ytimessä operoi myyttinen ja miehinen käsite genius eli nerous. Merkityksellistämisprosessin pohjalta muodostui nerouden ruumiillistuma eli nero, jonka ympärille syntyi nerokultti, joka loi lähtökohdat Percyn ja myös Harrietiin henkilökuvan rakentumiselle. Tutkimuskysymykseni ovat siis seuraavat: Mitä viktoriaaninen nerodiskurssi on, ketkä sitä rakensivat ja mitä sillä ajettiin? Missä asiayhteyksissä Harriet nousi esille keskusteluissa ja miksi? Missä määrin, ja missä suhteessa nerodiskurssi ohjasi Harrietista tuotettuja merkityksiä ja näin ollen rakensi, muokkasi ja muutti Harrietin henkilökuvaa ja mainetta? Esitän tutkimuksessani, että Harrietin henkilökuva rakentui viktoriaanisissa keskusteluissa tiiviissä suhteessa Percy Bysshen Shelleyn nerouden rakentumisen kanssa. Näin ollen päättelen, että mitään aitoa Harrietia ei ole, vaan ainoastaan hänestä konstruoituja representaatioita, jotka palvelivat hänen puolisonsa nerokulttia. Työssäni hyödynnän kolmea eri lähderyhmää, joiden kautta aktiivinen tiedon tuottaminen ja merkityksenanto Harrietista paikantui nerodiskurssin kontekstissa. Harrietin itse tuottamien lähteiden vähyys edellyttää tutkimuskentän ja aineistojen laajentamista käsittämään lehdistöä, kirjeaineistoja ja biografisia tekstejä, jotka käsittelivät suoraan tai epäsuorasti julkisesti Harrietia. Tulkintaa kontekstualisoi viktoriaaninen kirjallinen ja biografinen historia, porvarillinen koti-ideologia, nerodiskurssi ja sankaripalvonta.
-
(2023)Maisterintutkielma käsittelee Jäämeren suomalaisuutta vuosina 1855–1889 suuriruhtinaskunnan hallintokeskuksen perspektiivistä. Suomalaisuuden tilaa ja tuottamista tutkitaan julkisuuden kautta keskittyen nationalistisen narratiivin tarkasteluun vertaillen eri ideologisten ryhmittymien, kuten fennomaanien, svekomaanien ja liberaalien julkaisuja ja kannanottoja niin sanotusta ’Jäämerikysymyksestä’. Suuriruhtinaskunnan julkisuuden tarkastelun avulla tutkimus avaa sitä, miksi ja miten rakentuivat Jäämeren rannikoiden suomalaisuusnäkemykset. Kuvaan tutkimuksessa sitä muutosta, joka tapahtui Jäämeren osalta ideologisesti sekä hallinnollisesti aktiivisten vuosikymmenien selvitysten ja keskustelujen kautta. Tutkielman lähdeaineisto koostuu Helsingissä julkaistuista lehdistä, joista on valittu jokaiselle aatesuuntaukselle keskeisimmät edustajat. Lehdistö on siis tutkimuksen pääasiallinen aineisto. Painopiste on fennomaanien rakentamassa Jäämeren kuvassa. Teoreettisena viitekehyksenä tutkimukselle on nationalismin teoria sekä julkisuusteoria. 1800-luvulla suomalaisen kansallisen ja autonomisen yhteiskunnan sekä valtion rakentamisessa rajojen uudelleentarkastelu muodostui olennaiseksi tekijäksi. Suomen Lapista puuttunut hallinnollinen kontrolli siivitti Jäämeren tilanteen kartoittamista. Suomenkielinen väestö asutti osaltaan Jäämeren rannikoita, ja Jäämeri oli myös merkittävä kohde muuttoliikkeelle. Tämä väestön valu haluttiin saada tyrehdytettyä. Nämä seikat synnyttivät tarpeen saattaa Jäämeren seutu Suomen suuriruhtinaskunnan yhteyteen. Konkreettisesti tämä tavoite ilmeni tarkoituksellisena suomalaiskansallisen Jäämeren myytin rakentamisena ja mietintöinä mahdollisen maakaistaleen saamisesta joko Norjan Ruijasta tai Venäjän Kuolasta.
-
Ogeli vastaan peruskoulu : Suhtautuminen peruskoulu-uudistukseen Oulunkylän Yhteiskoulussa 1960–1980 (2023)Tutkielma selvittää, miten valtakunnallinen peruskoulu-uudistus näkyi helsinkiläisen Oulunkylän yhteiskoulun toiminnassa. Peruskoulu-uudistuksessa Suomen koulujärjestelmä muuttui oppivelvollisuuden kattaneen kansakoulun ja korkeampaan koulutukseen valmistaneen oppikoulun käsittäneestä erilliskoulujärjestelmästä yhtenäiskoulujärjestelmäksi, jossa yhdeksänvuotinen oppivelvollisuuskoulu eli peruskoulu oli kaikille yhteinen. Ennen peruskoulua suuri osa oppikouluista, myös Oulunkylän yhteiskoulu, oli yksityisomisteisia, ja uudistuksen vastustajat pelkäsivät yksityisten oppikoulujen tulevaisuuden puolesta. Tutkielma avaa yhden yksityisen oppikoulun ja sen piirissä toimivien suhdetta valtakunnalliseen uudistukseen ja sen poliittisiin taustoihin, sekä kuvaa yleisesti muutoksia, joita peruskoulu yksityisenä pysyneeseen kouluun toi.
-
(2023)Tutkielma käsittelee vuoden 1928 sodan kieltävää yleissopimusta, nk. Kellogg-Briandin sopimusta ja sen herättämiä aikalaisreaktioita Suomessa ja maailmalla. Pyrin selvittämään, nähtiinkö sopimuksella olevan todellisia mahdollisuuksia rauhan vakiinnuttamiseen maailmanpolitiikassa. Kellogg-Briandin rauhansopimus oli Yhdysvaltojen ja Ranskan bilateraalisena sopimuksena syntynyt ja universaaliksi rauhansopimukseksi laajentunut asiakirja, joka kielsi sodan kansallisen edun tavoittelun välineenä. Sopimus edusti pitkää internationalistisen ajattelun jatkumoa ja puolestapuhujien mukaan sopimus oli synnyttämässä uutta maailmanjärjestystä, jossa vahvemman oikeus ei enää määrittänyt maailmanpolitiikan suuntaviivoja. Kriitikoiden mukaan sopimus oli hyödytön, koska se ei sisältänyt minkäänlaisia konkreettisia sanktioita sen rikkomisesta. Tutkielmassani tarkastelen aikalaisreaktioita sopimukseen kansainvälisestä ja kotimaisesta perspektiivistä. Aineistoani ovat valikoidut asiantuntijapuheenvuorot ja sopimuksen syntyvuosilta peräisin olevat artikkelit, joissa kansainvälisen oikeuden asiantuntijat ja ulkopolitiikan toimijat arvioivat sopimuksen vaikutuksia. Arkistoainestoa edustavat ulkoministeriön arkiston kokonaisuus Kellogg-sopimuksen käsittelystä Suomessa, joka antaa kuvaa ulkoasiainhallinnon reaktioista sopimukseen. Tutkin valtiopäiväasiakirjoja eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan ja eduskunnan täysistuntopuheenvuorojen muodossa. Kansalaisyhteiskunnan perspektiiviä materiaaliin antavat valikoidut lehtiaineistot. Peilaan sopimuksen herättämiä reaktioita 1920-luvun liberaalin internationalismin kehykseen ja tutkin, nähtiinkö Kellogg-sopimuksella olevan käytännön merkitystä; voisiko se todella luoda pohjaa rauhanomaiselle kansainväliselle järjestykselle, vai olisiko se tuomittu epäonnistumaan voimapolitiikan areenalla. Arvioin lisäksi, nähtiinkö sopimuksen tarjoavan lisäarvoa Suomen ulko- ja turvallisuuspolitiikalle tai nähtiinkö sen käsittelyn aikana internationalismin yleisesti soveltuvan Suomen ulkopoliittiseksi selkänojaksi. Tutkielmani esiin tuomat havainnot eivät merkittävästi muuttaneet aiemman tutkimuskirjallisuuden luomaa käsitystä sopimuksesta. Sen tarkoitusperät koettiin maailmalla laajasti ansiokkaiksi, mutta sen käytännön soveltamisen mahdollisuuksia pidettiin haastavina. Suomessa suhtautuminen Kellogg-sopimukseen oli varauksellisen kiinnostunutta, mutta se nähtiin lähinnä harmittomana lisänä jo olemassa olevalle Kansainliiton turvallisuusarkkitehtuurille ja oman puolustusval-miuden ylläpitämiselle.
-
(2023)Tutkielmassa käsitellään kolmen antiikin roomalaisen myyttisen naisen kuolemaa. Nämä kolme naista ovat Lucretia, Verginia ja Dido. Tutkimuksessa tarkastellaan sitä, miten sukupuoli näkyy heidän kuolemiensa kuvauksissa. Tutkimus käsittelee myös sitä, mikä tekee kuolemasta erityisen roomalaisen ja miten roomalainen kuolema, romana mors, näyttäytyy. Lisäksi tutkimus ottaa kantaa siihen, millaisia tunteita hahmot näyttävät kokevan, miten hahmoja toiseutetaan ja miten hahmojen tarinoita on käytetty antiikin jälkeen. Lucretian, Verginian ja Didon tarinat ovat esimerkkejä naisten kuolemista roomalaisessa kirjallisuudessa. Tarinoista selkeimmin esille nouseva teema tämän tutkimuksen näkökulmasta on hahmojen kuolemien seksualisointi. Hahmoja seksualisoidaan esimerkiksi kuvailemalla heitä kauniiksi ja himoittaviksi ja assosioimalla heitä seksuaalisina pidettyihin esineisiin. Romana mors-termiä käsitellään usein miesten kautta, mutta myös naiset saattoivat roomalaisessa kirjallisuudessa kokea romana morsin. Romana mors oli kunniakas kuolema, jossa tärkeää oli näyttäytyä jalona ja päättäväisenä. Myös itsemurhan tekeminen saattoi osoittaa näitä hyveitä. Tutkimuksessa käsitellyistä hahmoista kaksi, Dido ja Lucretia, tekevät itsemurhan. Lucretia esiintyy tarinassa ideaalimatroonan tavoin ja kokee kuoleman, joka edustaa romana morsin arvoja. Dido taas ei ole roomalainen, mutta hänenkin kuolemassaan ovat läsnä jotkin romana morsin piirteet, kuten päättäväisyys. Myös Verginia kokee kunniakkaan kuoleman, joka noudattelee romana morsin arvoja. Hahmojen seksualisoinnin lisäksi hahmojen toimijuuden aste tarinoissa on tärkeä teema tässä työssä. Koska hahmot ovat naispuolisia, on perusteltua kysyä, poikkeaako heidän toimintansa roomalaisesta ”normaalista” edusti, jota miesten toiminta edusti. Hahmot käyttäytyvätkin tarinoissa sekä feminiinisesti että maskuliinisesti. Lopuksi tutkielmassa tarkastellaan sitä, millaisia tunteita hahmot kokevat, miten hahmoja toiseutetaan ja miten tarinoita on käytetty antiikin jälkeen. Toiseus on teema, joka nousee esille etenkin Didon tarinassa hänen edustaessaan viholliskansaa, karthagolaisia. Tunteet ovat niin ikään esillä Didon tarinassa hänen käyttäytyessään tunteidensa vallassa. Kuitenkin myös Lucretian voidaan nähdä toimivan tunteikkaasti. Tämän jälkeen tutkitaan lyhyesti sitä, miten tutkimuksessa käsitellyt tarinat elävät edelleen länsimaisessa populaarikulttuurissa.
-
(2024)Tässä maisterintutkielmassa tutkin italialaisen Giuseppe Acerbin ja englantilaisen Edward Daniel Clarken matkakertomuksissa kuvailtuja kohtaamisia suhteessa eri ihmisryhmiä koskevaan tiedonmuodostukseen. Molemmat matkaajat vierailivat Ruotsin sekä nykyisen Suomen pohjoisilla alueilla vuoden 1799 aikana, ja heidän reittiensä yhteneväinen osuus käsitti tuossa vaiheessa tiedematkaajien vakiokohteeksi muodostuneen Tornionlaakson ympäristön. Molemmat matkakertomukset julkaistiin ensiksi englanninkielisinä painoksina. Acerbin laajaa huomiota saanut Travels through Sweden, Finland, and Lapland, to the North Cape, in the years 1798 and 1799 julkaistiin jo vuonna 1802, kun taas Clarken Skandinaviasta kertova teos ilmestyi vasta vuosikymmeniä myöhemmin osana hänen laajempaa matkakertomuskokoelmaansa Travels in various countries of Europe, Asia and Africa. Molemmat kertomukset ovat varsin tunnettuja, ja niiden havaintojen on esitetty toimineen suomalaisen kansallisen identiteetin rakennusaineina. Tarkastelen, mitä Mary Louise Prattin kuvaamalla kontaktivyöhykkeellä näiden kertomusten eri toimijoiden välillä tapahtuu ja miten kertomukset tuottavat, arvottavat ja oikeuttavat tietoa kohtaamistaan ihmisistä ja ihmisryhmistä. Pohdin myös, miten matkanteko pohjoisessa osallistuu siihen tilana ja millaisena matkailija itse näyttäytyy kohdattavien, erityisesti toiseutettujen, katseessa. Hyödynnän myös kriittisesti purkavaa intersektionaalista ja dekoloniaalista tutkimusotetta: lukemalla aineistoa myötä- ja vastakarvaan pyrin tavoittamaan myös kohdattavien ääntä. Tarkastelen aineistoa laadullisella sisällönanalyysilla kontekstualisoiden esittämiäni kysymyksiä. Konteksteina toimivat valistuksen ja romantiikan ajan tutkiva matkailu, Ruotsin asutuskolonialismin, tiedepolitiikan sekä kirkon lähetystyön muodoissa näkynyt valtapolitiikka sekä Turun Akatemiassa herännyt suomalaisuuden ”löytyminen”. Näen tutkimuksen tarpeelliseksi juuri valitsemani näkökulman ja lähestymistavan kautta: Acerbin ja Clarken matkakertomuksia ei ole suuremmin tarkasteltu valtasuhteiden näkökulmasta, siinä miten ne ilmentävät ja toisintavat aikansa kulttuurista keskustelua. Esitän, että yläluokkaiseen sivistyneistöön kuuluneen matkaajan kontaktivyöhyke on intersektionaalisesti epätasapainoisten valtasuhteiden, tiedon- ja vallanverkostojen, erilaisten tietojen ja toimijoiden muokkaamana moninainen: se koostuu moninaisista suorista ja epäsuorista kohtaamisista, joihin vaikuttavat myös kielitaito, tunteet sekä matkanteon tilana tuomat riippuvuussuhteet.
-
(2024)Suomen Pankki ajautui Suomen sisällissodan seurauksena kapinallisten haltuun. Pankin toiminta oli kohdannut useita haasteita ensimmäisen maailmansodan seurauksena. Elintarviketilanne oli heikko, ja rahan arvo oli romahtanut. Lisäksi Venäjän imperiumin heikko menestys ensimmäisessä maailmansodassa asetti haasteita pankin toiminnalle. Tasapainoilu imperiumin ja autonomisen Suomen suuriruhtinaskunnan taloudellisten ja rahapoliittisten etujen välillä tuotti haasteita Suomen Pankille. Lopulta Venäjän lokakuun vallankumous ja sitä seurannut Suomen itsenäistyminen irrottivat Suomen emämaastaan. Vallankumous ei kuitenkaan jäänyt Venäjällä, vaan Suomen työväki pyrki kaappaamaan poliittisen vallan itselleen. Suomen Pankki ja sen toiminta ajautui Helsingissä ja muualla Etelä-Suomessa punaisten haltuun. Mihin tarkoitusperiin pankkia käytettiin? Mille instituutiolle pankki myönsi lainoja ja millä perusteilla? Lopulta punaiset jäivät sisällissodassa tappiolle ja Suomen Pankki siirtyi sisällissodan voittaneiden valkoisten hallintaan. Pankki joutui selvittämään sisällissodan ajan tapahtumia, ja ajautui samalla haastavaan tilanteeseen. Mitkä punaisten toimista oli laillisia? Pystyttiinkö velkoja perimään takaisin? Sisällissodan voittajien piti jatkaa Suomen Pankin hoitoa, ja pyrkiä ratkaisemaan myös sitä edeltäneet ongelmat. Suomen Pankin pankkivaltuusmiesten pöytäkirjojen ja Kapinan ajan asiakirjojen arkistot ovat tutkimuksen selkärankana, ja niiden lähdekriittinen tarkastelu muodostavat sen perustan. Suomen Pankin toimintaa sisällissotaa ennen, aikana ja jälkeen on verrattava toisiinsa, jotta kapinan vaikutukset voi määrittää. Punaisten toiminnasta jäi niukasti lähdemateriaalia. He tuhosivat osan, ja ottivat osan mukaansa paettuaan Viipurin kautta Venäjälle. Lopulta sisällissodan ja punaisten myöntämien lainojen vaikutus vaikuttaa jääneen vähäisemmäksi kuin niitä edeltäneet ongelmat, ja lainojen käsittely Suomen Pankin pankkivaltuusmiesten kokouksissa oli harvinaista. Lainoja oli koitettu periä takaisin, mutta lopulta lainaa ottaneiden vastustus, ja kysymykset legitimiteetistä lopettivat toiminnan. Kuka oli vastuussa lainoista? Suomen Pankissa ja lainoja vastaanottaneissa instituutioissa oli ollut vastuuasemissa eri henkilöt kuin sodan jälkeen. Oliko vastuu henkilöillä vai instituutioilla? Tutkimuksen lopputulosten mukaan molemmilla.
-
(2023)Maisterintutkielmassani perehdyn oman kotikuntani Lammin kuolleisuuteen ja tarkastelen punataudin aiheuttamaa kuolleisuuspiikkiä vuonna 1852. Tutkin punatautikuolleisuutta yhden paikkakunnan kokemuksen osalta. Tutkimusvuosi valikoitui, koska se oli 1800-luvulla Lammilla suurin punataudista johtunut kuolleisuusvuosi. Lisäksi Hämeen läänissä kyseiseen tautiin kuoli paljon ihmisiä vuosina 1851–1855. Tutkielma edustaa historian osa-alueilta muun muassa sosiaali- ja väestöhistoriaa sekä paikallishistoriaa. Tutkielman tavoitteena on osoittaa kuinka punatauti oli ennen tarttuva tauti, johon kuoli paljon ihmisiä, ja että aihetta olisi syytä tutkia enemmän, sillä siitä ei ole tehty paljon tutkimuksia. Tutkimuskysymykset ovat: Minkä ikäiset ihmiset kuolivat punatautiin muita ikäluokkia herkemmin? Miksi tiettyinä kuukausina punatautiin kuolleita oli muita kuukausia enemmän? Oliko punatautikuolleisuus Lammilla korkeampi vuonna 1852 kuin nälkävuosina 1866–68? Tutkielman tärkeimmät lähteet ovat seurakuntien väkilukutaulukot eli tabellit ja Hämeen lääninkonttorin henkikirjat, joita säilytetään Kansallisarkiston Hämeenlinnan toimipaikassa. Arkistolähteistä ja tutkimuskirjallisuudesta käy ilmi, että punatauti oli perinteisesti maatalousyhteisöissä useampana peräkkäisenä vuonna loppukesällä ja syksyllä esiintyvä tauti. Siihen kuoli eniten 1–10-vuotiaita lapsia sekä yli 50-vuotiaita aikuisia, koska heidän vastustuskykynsä oli yleisesti alhaisempi verrattuna työikäiseen väestöön. Tutkielmasta käy ilmi, että vaikeita punatautiepidemioita pyrittiin hoitamaan aikakauden hallinnon ja lääkintätaidon puitteissa piirilääkärien, maaherrojen ja esivallan toimeenpanemana. Kuitenkaan aina heidän antamiaan käskyjä ei pitäjissä noudatettu tarkalleen eikä jaettuja lääkkeitä käytetty taudin hoitamiseen.
-
(2023)Raittiusliike nousi 1800–1900-lukujen vaihteessa Suomen ensimmäiseksi ja suurimmaksi organisoiduksi kansanliikkeeksi. Se pyrki raittiutta edistämällä puuttumaan yhteiskunnan epäkohtiin, kuten köyhyyteen, rikollisuuteen, epäsiveellisyyteen ja alkoholiongelmiin. Ehdotonta raittiutta ja siveellisiä elämäntapoja jäseniltään vaatinut Raittiuden Ystävät nousi pian 1884 perustamisensa jälkeen raittiusliikkeen keskusseuraksi, jonka alaisuuteen paikallisseurat järjestäytyivät. Sillä oli alusta alkaen voimakas yhteiskunnallinen ulottuvuus ja tavoitteet. Sivistyneistöjohtoinen raittiusliike pyrki haalimaan siipiensä suojaan alemmat kansankerrokset ja osoittamaan näille suunnan nopeasti modernisoituvassa yhteiskunnassa. Eräs väline, jolla raittiusliikkeen ylemmät tahot pystyivät viestimään toiveistaan, olivat raittiuslehdet. Tässä tutkielmassa tarkastelen raittiuslehdissä esiintyviä ihanteellisen yhteiskunnan ja kansalaisen kuvauksia. Tutkimuskysymyksiäni ovat, millainen lehtien yhteisö- ja yksilötason ideaalinen raittiusidentiteetti on, ja kuinka sitä rakennetaan. Lisäksi kysyn, miksi lehtien välittämät ihanteet ovat sellaisia kuin ovat, eli miksi ne on koettu tärkeiksi: mihin niillä on pyritty? Kuka on pyrkinyt? Tutkimus rajautuu vuosiin 1884–1906, pitäen sisällään Raittiuden Ystävien perustamisen, liikkeen kasvun vuodet ja huipun, jolloin kannatus oli suurimmillaan. Lähdeaineiston muodostavat neljä tarkastelujakson aikana ilmestynyttä raittiuslehteä. ”Aamunairut” ja ”Kylväjä” olivat keskusjärjestön äänenkannattajia, kun taas ”Raittius ja siweys” ja ”Alpha” edustavat pieniä ja lyhytikäisiä paikallislehtiä. Lehdissä esitetään, että laajalle levinnyt raittius poistaisi sosiaaliset ongelmat, kuten köyhyyden ja ylikuormittuneen vaivaishoidon, sillä raittiuden myötä kansalaiset osaisivat pitää niin taloudestaan kuin terveydestään huolta. Tällaisessa yhteiskunnassa eri yhteiskuntaryhmät, kuten kansakoulunopettajat ja tehdastyöläiset sekä muut kansanliikkeet osallistuvat sopuisasti liikkeen niille määräämien tehtävien toteuttamiseen. Raittiissa yhteiskunnassa yksilöt elävät vaatimatonta, mutta onnellista ja turvallista elämää, jossa miehet käyvät ahkerasti töissä ja naiset hoitavat lapsia viihtyisässä kodissa. Jos taas raittiutta ei noudateta, yhteiskunta kansalaisineen köyhtyy ja kurjistuu, äidit lapsineen pelkäävät väkivaltaisiksi ja aggressiivisiksi muuttuneita päihtyneitä miehiä ja Suomi taantuu rappion tilaan nousematta koskaan sivistyskansojen keskuuteen, missä se mielellään nähtäisiin. Tulkitsen, että lehtien identiteetinmuovauksella pyrittiin hallitsemaan ja hillitsemään alempien luokkien heräävää poliittista aktiivisuutta, joka alkoi saada itsenäisiä sävyjä esimerkiksi työväenliikkeen kautta. Lehdissä esitetään raittiusliikkeen johdon näkemyksiä mukailevia tulkintoja siitä, kuinka alempien luokkien yhteiskunnallisen toiminnan tulisi suuntautua ylhäältä päin saneltuun ja johdettuun raittiustaistoon. Tulkintani mukaan idealististen rivien välistä huokuu huoli ja jopa pelko siitä, että ylemmät luokat menettävät otteensa rahvaaseen. Ihanteilla kansaan pyrittiin iskostamaan keskiluokkaisista hyveistä koostuva arvomaailma, jota toistamalla lukijoille tarjoutui mahdollisuus uusintaa lehtien välittämiä identiteettejä.
-
(2024)Tutkielma käsittelee talvisodan aikaisten sankarihautajais- ja muistopuheiden raamatullisuutta sekä sananjulistuksesta käytyä teologista keskustelua vuosina 1939–1941. Tutkielmassa tarkastellaan reseptio- ja vaikutushistorian menetelmin sitä, miten talvisodan aikaisissa sankarihautajais- ja muistopuheissa tulkittiin, välitettiin ja käytettiin Raamattua. Lisäksi tutkielmassa tarkastellaan perinteisin historiantutkimuksen menetelmin sitä, minkälaista keskustelua sankarihautajaispuheista, sananjulistuksesta sekä sielunhoidosta käytiin teologien ja papiston keskuudessa välirauhan aikana. Tutkielman kiinnostuksen kohteena on teologisen tulkinnan ja oppineisuuden historia. Talvisodan historiasta on kirjoitettu paljon, mutta sodan tarkastelu papiston näkökulmasta on jäänyt vähäiselle huomiolle. Tutkielmassa hyödynnetään lähteenä talvisodan aikaista homileettista aineistoa, eli sankarihautajais- ja muistopuheita. Lisäksi lähteenä käytetään Raamattua, lehtimateriaalia, Tampereen yleisen ja yksityisen pappeinkokouksen arkistomateriaaleja, aikaan liittyvää homiletiikan tutkimusta sekä muita tulkinnan apuvälineitä, kuten kirkkokäsikirjaa. Tutkielma osoittaa, että raamatunjakeista saatettiin jättää jotain pois, silloin kun ne eivät palvelleet sielunhoidollisia tavoitteita ja lohduttamista. Raamatun kertomuksia voitiin myös ylittää, jättää ne avoimeksi tai luoda tilanteeseen soveltuvaa teologista tulkintaa sekä välittää ihanteita ja esikuvia. Tutkielma osoittaa myös, ettei sananjulistuksesta ja sielunhoidosta vallinnut papiston kesken yksimielisyyttä. Oikean tulkinnan sekä lohduttamisen välillä nähtiin ristiriitaisuuksia. Myös sodan uskonnollisista vaikutuksista esitettiin eriäviä näkemyksiä.
-
(2023)Tutkielma käsittelee Helsingin alakulttuuriyhteisön toimintaa ja tapakulttuuria vuosien 1981–1985 aikana. Tutkielman tavoitteena on yhteisön tilallisen ja toiminnallisen ulottuvuuden lisäksi selvittää ajan alakulttuuriyhteisön ajatusmaailmaa ja yhteiskunnallista asemaa. Edellä mainitun tavoitteen lisäksi tutkielma pyrkii selvittämään alakulttuuriyhteisön ja valtakulttuurin välisen vuorovaikutussuhteen tilaa kyseisenä aikakautena. Tutkin vertailevalla tutkimusotteella Helsingin Sanomia, Suosikkia sekä Aloha!-mielipidelehteä. Näiden alkuperäislähteiden ja aiemman tutkimuskirjallisuuden lisäksi hyödynnän tutkimuksessa muistelmakirjallisuutta kuten Elävän musiikin yhdistys ry:n historiikkia. Käytän tutkielmassa aiempaa alakulttuuritutkimusta ja helsinkiläisen alakulttuurin analyysissa Dick Hebdigen, John Irwinin ja Birminghamin yliopiston CCCS-keskuksen teorioita alakulttuurien yhteiskunnallisesta sekä kulttuurisesta arvosta. Tutkielmani jakautuu keskeisten tutkimuskysymysteni kautta kolmeen käsittelyosuuteen. Ensimmäisessä keskityn vaihtoehtokulttuurin tilallisen ja toiminnallisen ulottuvuuden kautta esimerkiksi Lepakkoluolaan ja klubeihin kuten Bela Lugosiin. Toisessa käsittelyluvussa keskityn alakulttuurin tyyliin ja tapakulttuuriin vaatetuksen ja musiikin kautta. Viimeisessä käsittelyluvussa tarkastelen alakulttuurin ja valtakulttuurin suhdetta etenkin yhteiskunnallisen kritiikin kautta. Helsingissä vaikuttanut alakulttuuriyhteisö nojasi vahvasti estetiikan ja tietynlaisen musiikin lisäksi oman elämänsä itsemääräämisoikeuteen sekä toiminta-alttiuteen. Alakulttuuriyhteisöön kuuluneet kulkivat määrätietoisesti kohti tavoitteitaan ja loivat Helsinkiin kaupunkitiloja kuten Lepakkoluolan sekä kulttuurisia tuotteita kuten Radio Cityn. Normista poikkeavan ulkoisen habituksen lisäksi alakulttuuriyhteisö poikkesi valtakulttuurista esimerkiksi vasemmistolaisen politiikan ja työhön liittyvien käsitysten kautta.
-
(2024)Tarkastelen tässä tutkimuksessa seksuaalista väkivaltaa 1920-luvun Helsingissä. Tutkin sitä, kuinka hyvin seksuaalinen väkivalta tunnistettiin ja millaiset mahdollisuudet uhreilla oli saada apua oikeusjärjestelmältä. Lisäksi tavoitteena on luoda yleiskuva ajan tilanteesta, sillä 1900-luvun aikakautta on aiemmin tutkittu hyvin vähän tämän aiheen saralla. Tutkin aihetta Helsingin rikospoliisin rikosilmoitusten ja poliisikuulusteluiden sekä Helsingin raastuvanoikeuden oikeusasiakirjojen kautta. Näiden virallisten asiakirjojen lisäksi olen käyttänyt Allan Serlachiuksen rikosoikeuden oppikirjamateriaaleja ja kirjoituksia sekä seksuaalista väkivaltaa käsitteleviä lehtiartikkeleita. Seksuaalinen väkivalta oli 1920-luvulla pitkälti näkymätön ilmiö ja rikos, jonka näkymättömyyteen vaikutti aikakauden vahva siveellisyyskulttuuri. Seksuaaliseen väkivaltaan liittyi erityisesti viranomaisten puolelta paljon tunnistamisongelmia, sillä moni selkeä ajan rikoslain väkisinmakaamisen tunnusmerkit täyttävä tapaus merkittiin ylös täysin eri rikosnimikkeellä. Viranomaisille annetuista todisteista tulee selvästi näkyviin, kuinka rikosprosessi keskittyi väkisinmakaamistapauksissa ensisijaisesti väkivallan sekä sukupuoliyhteyden todistamiseen. Nämä tunnusmerkit olivat selvästi myös aikalaisten tiedossa, sillä kaikista tehdyistä rikosilmoituksista löytyy ainakin jonkinlainen viittaus molempiin. Esitetyt todisteet painottuvat pitkälti uhrin kertomuksiin, mutta erityisesti lääkärinlausunnot nousevat huomionarvoiseksi todistusaineistoksi monen tapauksen kohdalla. Lisäksi rikosprosessin eri päättymisen tavat näyttäytyvät poliisiaineiston perusteella hyvin sattumanvaraisilta, ja erityisesti asianomistajien keskeinen sopiminen ja jopa maksaminen nousevat esille keskeisinä rikosprosessin etenemisen kynnyksinä. Käytännössä kaikki rikosilmoituksen tehneet uhrit olivat joko alaikäisiä tai työväenluokkaisia naisia. Juuri siveellisyyskulttuurin vaikutukset kiteytyvätkin vahvasti näiden kahden uhriryhmän näkyväksi tulemisen tavoissa ja syissä. Alaikäiset nauttivat korkeammasta siveellisyyden suojasta, kun taas työväenluokkaisille naisille siveellisyydellä ei ollut aivan yhtä vahvaa painoarvoa. Samalla kuitenkin matalammasta rikosilmoituksen tekemisen kynnyksestä huolimatta nämä uhrit kohtasivat itse rikosprosessissa erilaisia haasteita, liittyen juuri heidän identiteettiinsä ja oletettuun maineeseensa. Tutkimus osoittaa, kuinka vahvasti siveellisyys oli sidoksissa seksuaalisen väkivallan määritelmiin, tunnistamiseen sekä uhrien toimintaan. Näytän, kuinka seksuaalisen väkivallan näkymättömyys 1920- luvun Helsingissä johtuu sekä suoraan rikosprosessiin liittyvistä tekijöistä, mutta myös muun muassa mediahuomion, tilastoinnin ja tutkimuksen ongelmista. Pitkälti juuri näitten tekijöiden takia seksuaalisen väkivallan uhreilla olikin hyvin vaihtelevat ja jopa täysin sattumanvaraiset mahdollisuudet saada apua oikeusjärjestelmältä.
-
Sosialisointia vastaan : Taloudellisen tiedotustoimiston yhteiskunnallinen vaikuttaminen 1947–1958 (2024)Taloudellinen tiedotustoimisto oli teollisuuden etujärjestöjen muodostama tiedotusorganisaatio, jonka tehtävä oli vaikuttaa suomalaisen yhteiskunnan yleiseen mielipiteeseen. Tavoitteena oli teollisuudelle myönteisen yleisen mielipiteen luominen. Keskeisin vaikuttamiskeino oli lehdistö. Tutkimukseni mukaan tiedotustoimisto onnistui luottamuksellisten lehdistösuhteiden luomisessa vaaran vuosien aikana ja nämä suhteet institutionalisoituivat 1950-luvulla. Tiiviiden lehdistösuhteiden avulla tiedotustoimisto sai onnistuneesti levitettyä teollisuuden etujen mukaista materiaalia suomalaisessa lehdistössä. Tiedotustoimistoon ja sen tiedotustoimintaan keskittyvää tutkimusta ei ole tehty. Toimistoa on sivuttu laajassa etujärjestö- ja työmarkkinahistorian kentässä. Tutkielmani kumoaa aikaisemman tutkimuksen muodostamaa kuvaa siitä, että toimisto aloitti yleisen mielipiteenmuokkaamisen vasta 1970-luvulla. Osoitan, että toimisto vaikutti sanomalehtien julkaisuihin jo 1940-luvun lopulta lähtien. Tutkielmani tekee näkyväksi, miten eri yhteiskunnalliset toimijat kamppailevat yhteiskunnallisesta vallasta, ja pyrkivät edistämään omia tavoitteitaan mediassa sekä median kautta. Kvalitatiivinen tutkielmani perustuu historian tutkimuksessa käytettäviin menetelmiin, kuten alkuperäislähteiden lähilukuun ja heuristiseen kehään. Empiria korostuu lähdeaineiston havainnoinnissa ja perustelussa. Väitteeni ja tulkintani perustan aikaisemmin tutkimattomiin tiedotustoimiston toimintakertomuksiin, joissa toimintaa on kuvattu vuositasolla. Kertomuksissa kuvataan suhteita lehdistöön ja seurataan, missä määrin toimiston tuottamaa materiaalia julkaistiin eri sanomalehdissä. Liike-elämä sekä teollisuus on aina ollut kiinnostunut omasta yhteiskunnallisesta vaikutusvallastaan. Se on myös ollut siitä huolissaan, ja erityisen huolissaan 1940-luvun lopulla sekä 1960–70-lukujen taitteessa. Vaaran vuosien aikaan kommunistit sekä poliittinen vasemmisto voimistuivat ja haastoivat olemassa olevaa talouspoliittista järjestelmää. Oikeistopoliitikot sekä yritysjohtajat olivat huolissaan muun muassa sosialisoinnista ja tuotantokomiteoiden muodostamisesta, joka olisi muuttanut talouspoliittisen järjestelmän valtatasapainoa. Toimiston perustaminen oli osa aikakauden kamppailua kommunisteja ja vasemmistoa vastaan, mutta vaikuttaminen jatkuu tänäkin päivänä.
-
(2024)Tutkielma käsittelee kersantti Rauni Aatos Kurrin (1922–1944) laulu- ja muistovihkoa kokemushistorian näkökulmasta. Tutkimuskysymyksenä on selvittää, mitä laulu- ja muistovihko sisältää, miksi sitä on pidetty ja miten se kuvaa jatkosodan rintamamiesten sotakokemusta. Aineistotyypiltään Kurrin laulu- ja muistovihko on sotilaan muistokirja. Tutkimuksen taustaksi olen selvittänyt, millainen dokumentti sotilaan muistokirja on ollut vuosina 1930–1944, ketkä niitä pitivät ja miksi. Tutkielman lähdeaineistona on Kurrin neljä laulu- ja muistovihkoa jatkosodan ajalta 1943–1944. Vihot ovat osa Kemijärven kotiseutumuseon kokoelmia. Lisäksi olen käyttänyt lähdeaineistona Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran (SKS) Kansanrunousarkistossa säilytettävää Sotilaiden laulu- ja muistovihkot ja sotilasmuistiot –keruuta vuodelta 1982. Tutkimukseni metodina on ollut laadullinen sisällönanalyysi, lähiluku ja lähdekritiikki. Tutkimuksen mukaan sotilaan muistokirjoja pitivät useammin vähemmän koulutetut ja maaseudulta tulleet ja näin se on ollut kansanomainen kirjoitustapa. Niitä kirjoitettiin yleisesti muistoiksi, koti-ikävän torjumiseksi ja ajan kuluksi. Sotilaat vahvistivat sotilas- ja aselaji-identiteettiään kirjoittamalla muistokirjoihin sotilaskieltä, -huumoria ja -parodioita. Kurrin laulu- ja muistovihot sisältävät piirroksia, lauluja, muistorunoja ja muita kirjoituksia. Hän kirjoitti niihin ajankuluksi ja tallentaakseen muistoja sodasta. Laulu- ja muistovihot sisältävät humoristisia pilakuvia, sarjakuvia ja vitsien kuvituksia. Vitsailun aiheena on siviilielämä, sotilaiden ja naisten väliset suhteet ja sotilaan elämä rintamalla. Kurrin laulu- ja muistovihon huumori on osa jatkosodan ajan kepeää leikinlaskua verrattuna talvisodan hirtehishuumoriin. Huumorin tarkoitus on ollut synnyttää positiivisia tunteita, lievittää sodan olosuhteiden synnyttämää stressiä ja vahvistaa yhteenkuuluvuutta. Tutkimus vahvistaa tulkintaa huumorin roolista sodan aikana yksilön selviytymiskeinona. Muistokirjassa on myös pohdintaa sodan pakottavuudesta, omasta mahdollisesta kaatumisesta ja kuolemasta.
-
(2023)Tiivistelmä: Työ esittelee primäärilähteenä Zacharias Topeliuksen Maamme - kirjan luonnon ja suomalaisten (suomennettu 1878, digitaalinen facsimile) muuttuvan luontosuhteen. Zacharias Topeliuksen lapsuuden kodin kotiopinnot ja opiskelu loivat perustan hänen käsitykselleen maantiedon kulttuuriaspektista. Sen sijaan että hän olisi kirjoittanut vain numerotietoihin perustuvia teoksia, käytti hän ohjenuoranaan ihmisten kulttuurin ja tapojen esittelyä maantieteellisten faktojen ohessa. Ruotsinkielinen Zacharias Topelius kirjoitti useita teoksia, joista Maamme-kirja on tunnetuin. Se loi perustan Suomen ja suomalaisten historiallisten maakuntien esittelyllään suomalaisten yhtenäisyydelle. Se myös esitti suomalaiset Zacharias Topeliuksen kodin arvojen, ja sen ajan näkemyksen mukaisesti, kristillisenä kansana, joka oli luonnosta riippuvainen. Tässä maisterintyössä näkyy Maamme-kirjan ensimmäisten lukujen läheinen kuvaus suomalaisten riippuvaisuudesta luonnon antimista. Samalla se tarjoaa kuvauksen eri historiallisten maakuntien heimojen tapoihin. Kuitenkin Maamme-kirjan käyttö oppikirjana 1970-luvulle asti loi kuvaa yhtenäisestä kansasta uniikilla tavalla. Maamme-kirjan myöhemmissä luvuissa näkyy Zacharias Topeliuksen valistuksen periaatteiden mukainen ihannointi vaurastuvasta, ja luonnon voittavasta, teollistuvasta Suomesta. Zacharias Topeliuksen kuvaamat kansallismaisemat ovat yhä nykyään osa Suomen ja suomalaisten jakamaa kansalliskuvastoa. Kuten Johan Fornäs toteaa, on kulttuurien yhtenäinen tekijä symbolit, jotka kulttuurit, tai kansat, keskenään luovat ja jakavat. Täten voidaan sanoa Zacharias Topeliuksen olleen osallisena luomassa suomalaisen kulttuurin kansallisia symboleja, joihin sekä käsitys suomalaisista luonnonläheisenä kansana, että Suomen nykyiset kansalliskuvastot, perustuvat.
-
(2023)Tämä tutkielma pyrkii analysoimaan Suomen suhdetta ja päämääriä niin sanottuun reunavaltioyhteistyöhön nähden vuosien 1919–1922 välillä. Tutkielman lähestymistapa aiheeseen on luonteeltaan dualistinen, keskittyen tutkitulla aikavälillä pidettyjen reunavaltiokonferenssien ja Suomen kahdenkeskeisten Puolan suhteiden tarkasteluun. Tutkielma on luonteeltaan kvalitatiivinen ja pyrkii vastaamaan siihen, millaisena Suomen reunavaltiopolitiikka näyttäytyi, millaiset Suomen suhteet Puolaan olivat tutkittuna aikakautena ja miten ne näkyivät laajemmassa reunavaltio-kontekstissa sekä miten reunavaltioyhteistyö vaikutti Suomen kansainvälisen tilanteen vakiintumiseen. Tutkielman lähdemateriaali pohjautuu ensi sijassa arkistomateriaaliin, liittyen ulkoministeriön arkistosta ja kansallisarkistosta aihetta koskeviin raportteihin, sähkeisiin, kirjeisiin, muistioihin ja asiakirjoihin. Tutkielman tuloksena on, että vaikka Suomen pyrkimysten reunavaltioyhteistyölle voidaan katsoa epäonnistuneen, on reunavaltioyhteistyöllä ja tästä vielä eroteltuna Suomen ja Puolan yhteistyöpyrkimyksillä ollut merkittävä vaikutus Suomen ulkopoliittisen suunnan ja kansainvälisen aseman vakiintumiseen.
-
(2022)Tutkielma tarkastelee jatkosodan aikaista Itä-Karjalan miehityshallintoa aikavälillä 1941–1944. Tutkimuskysymys on, kuinka Itä-Karjalaa pyrittiin suomalaistamaan koululaitoksen avulla. Laajempana kysymyksenä tutkielma tarkastelee suomalaisuuden määritelmää sekä itäkarjalaisten ja suomalaisten välistä suhdetta. Koska itäkarjalaisten oppivelvollisten opetuksessa erityisesti maantietoa, suomen kieltä ja historiaa pidettiin suomalaistamisen kannalta tärkeinä oppiaineina, keskityn kyseisiin oppiaineisiin. Tutkimuskysymystä lähestyn vuosina 1941–1944 ilmestyneiden oppikirjojen avulla, joista osa on laadittu Itä-Karjalan kouluja varten. Oppikirjojen analyysissa keskityn tarkastelemaan, mitä itäkarjalaisille on haluttu opettaa. Oppikirjojen ohella alkuperäislähteenä käytän Kansallisarkistossa säilytettäviä Itä-Karjalan sotilashallinnon arkistolähteitä. Itä-Karjalan sotilashallinnon arkistolähteet valottavat erityisesti suomalaisen miehittäjän näkökulmaa sekä miehittäjän suhtautumista itäkarjalaiseen väestöön. Tutkielma rakentuu kahteen käsittelylukuun, joista toisessa tarkastelen Itä-Karjalan sotilashallintoa tutkimuskirjallisuuden ja arkistolähteiden avulla. Itä-Karjalan sotilashallinnon ohella taustoitan Suur-Suomi-aatetta. Käsittelyluvussa tutkin suomalaisten ja itäkarjalaisten keskinäistä suhdetta sekä suomalaisuuden määritelmää. Toisessa käsittelyluvussa tarkastelen Itä-Karjalan koululaitosta, joka aloitti toimintansa syksyllä 1941. Käsittelen kysymystä, millaisia ominaisuuksia Itä-Karjalaan lähteneiltä opettajilta edellytettiin sekä mikä sai suomalaiset opettajat lähtemään Itä-Karjalaan huolimatta siitä, että samaan aikaan Suomessa oli opettajapula. Itä-Karjalan miehitysaika oli todellisuuden ja illuusion kohtaamista. Suomalaiset kokivat kulttuurišokin, kun Itä-Karjala ei vastannut romantisoitunutta mielikuvaa Itä-Karjalasta suomalaisuuden myyttisenä alkukotina. Itäkarjalainen väestö tuotti miehittäjälle pettymyksen, sillä yhtäältä itäkarjalaiset suhtautuivat varautuneesti suomalaisiin sekä toisaalta suomalaisia ärsytti itäkarjalaisten slaavilaisiksi koetut piirteet. Itä-Karjalan sotilashallinto perustui ajatukseen, että Itä-Karjala liitettäisiin sodan jälkeen Suomeen. Näin ollen itäkarjalaisiin suhtauduttiin tulevina suomalaisina, jotka koulutuksen ja muun valistustoiminnan avulla kasvatettaisiin suomalaisiksi.
-
(2023)Tutkielma perehtyy Hyrynsalmi-Kuusamon kenttäradan ja toisen maailmansodan vaikutuksiin Taivalkoskella. Hyrynsalmi-Kuusamon kenttärataa rakennettiin vuosien 1942–1944 välisenä aikana saksalaisten toimesta auttamaan joukkojen huollossa. Kunta koki muutoksen, sillä kenttärataa rakennettiin Taivalkosken alueelle. Uuteen arkeen aseveljen kanssa oli sopeuduttava jotenkin. Talvisodan aikana rintama kävi lähellä Taivalkoskea, mutta jatkosodan aikana rintamat olivat kauempana. Kenttärata toi kuitenkin toisen maailmansodan osaksi Taivalkosken paikalliselämää. Sodan raakuus ja tuntemattomien inhimillisyys korostuvat kenttäradan parissa. Entisen kenttäradan varrelle on pystytetty opastekylttejä, jotka kertovat kenttäradasta, paikallisen muistitiedontutkimuksen parissa käsitellään kenttärataa ja siitä on kirjoitettu myös lehdissä ja romaaneissa. Kenttärata on ollut selvästi merkittävä kohde paikallisille. Tutkimusmetodi on laadullinen ja tutkimus kallistuu uuteen sotahistoriaan. Pääaineistona toimivat paikallisia toimijoita kuvanneet arkistoaineistot, yhteysesikunta Roin raportit kenttärataan liittyen, sekä kenttäradan evakuointitoimikunnan materiaali. Arkistoaineistojen lisäksi työssä on käytetty tutkimuskirjallisuutta ja muistitietoa, joita on voitu vertailla alkuperäislähteisiin.
-
(2023)Talvisodan henki on tunnekokemus, joka koostuu yhteishengestä sota-aikana, jonka syntyyn ja alkuperään on liitetty monia selityksiä. Tutkielman tavoitteena oli selvittää, miten talvisodan henki syntyi ja missä määrin sen syntyyn ja ylläpitoon vaikutti valtion ohjaama tiedotustoiminta. Tutkimuksessa talvisodan hengen perustaa on lähestytty sekä kotirintaman että sotilaiden näkökulmasta ja tuotu esiin mitkä seikat vaikuttivat sota-ajan yhteishengen syntyyn. Tutkielman aineisto koostuu Valtioneuvoston tiedotuselinten arkiston talvisodan aikaisista julkaisuohjeista ja tiedotuskatsauksista. Tämä aineisto osoittaa, mitä valtio halusi julkaistavan ja kerrottavan talvisodan aikana sekä millaista kuvaa tiedotuksessa luotiin. Arkistolähteiden lisäksi hyödynnän aikaisempaa tutkimuskirjallisuutta ja tuon yhteen eri syitä talvisodan hengelle, ja tutkin mitkä kaikki seikat vaikuttivat talvisodan hengen syntyyn ja missä määrin Valtioneuvoston ohjaamaan tiedotus loi ja ylläpiti talvisodan henkeä. Valtioneuvoston julkaisuohjeet ja sensuurimääräykset seurasivat sodankäyntiä, ja niissä kiellettiin julkaisemasta viholliselle hyödyllisiä tietoja. Sen lisäksi kansalaisten taistelutahdon vahvistaminen ja yhteishengen luominen oli tärkeä tavoite. Tiedotuksessa korostettiin suomen puolustusmahdollisuuksia ja ei kerrottu sodan todellista tilaa, jottei ihmisten yhteishenki laskisi. Valtion ohjaama tiedotus pystyi onnistuneesti ohjaamaan mielialoja kotirintamalla. Aineisto osoitti, että tiedotustoiminta onnistui ylläpitämään yhteishenkeä. Tiedotuksessa vedottiin sekä ideologisiin että maanpuolustuksellisiin arvoihin. Sotilaiden keskuudessa tärkein tekijä yhteishengen synnylle oli siteet oman joukko-osaston välillä ja uhrautuminen oman kansan puolesta. Talvisodan hengen syntyyn vaikutti myös 1930-luvulla alkanut kansallinen yhtenäistyminen. Talvisodan henki syntyi sekä tiedotustoiminnan rakentaman kuvan että sodan jaetun kansallinen merkityksen avulla. Tiedotustoiminta loi ja ylläpiti talvisodan henkeä ohjaamalla millaista kuvaa sodasta välitettiin kansalle.
Now showing items 41-60 of 69