Browsing by Title
Now showing items 1356-1375 of 1591
-
(2016)This thesis is born out of an observation in some recent scholarly research that tends to polarize early church fathers, particularly Jerome and Augustine in their attitude towards the expression of grief by bereaved Christians. Augustine is said to allow a moderation of grief while Jerome condemns it outright. Adopting a literary analytical method, this thesis sets out to find the disposition of saints Jerome and Augustine towards the expression of grief in their consolation letters. The study finds out that there are more similarities in Jerome’s and Augustine’s approaches to grief than differences. Neither of these men maintained a singular stand on the expression of grief but adjusted their position depending on various circumstances. Their ideal recommendation was that Christians ought not to weep at all for deceased Christians but instead to rejoice and congratulate them for having left a world of sin to be with Christ. But when circumstances made the emotion of grief too powerful to bear, the church fathers excused grief and instead called for moderation. Having been bereaved themselves, at one point or the other, the church fathers were not unaware of the power of this emotion. When grief was excused, they explained that the grief was not for the departed person but for the virtues lost due to the death and for the living because they are allowed to continue in the world of turmoil and away from paradise. Grief also became legitimate if the deceased person died in sin because then, he would descend to hell. In their consolation letters the church fathers adapted traditional lines of arguments that were current in the Greco-Roman consolations to correspond with the teachings of the Bible in order to offer consolation to bereaved Christians. This hybrid produced a kind of consolation that some scholars have referred to as ‘theological consolation’. Unlike the philosophical consolation of the pagans, Christian consolation was hinged on the assurance of resurrection at the second coming of Christ. But as the second coming of Christ became less and less imminent than it was first thought the church fathers began to offer consolation based on an assurance that the deceased believer is already in heaven. The thesis begins with a survey of the ancient practice of consolation, a practice that was first documented and transmitted by the Greeks but adopted and preserved by Romans and then Greek and Latin church fathers. There was also an attempt to define consolation as a literary genre, an effort that many scholars find problematic due to the vastness of literature with consolatory content and the variety in degree of consolation in each. The solution to this problem was to view consolation as a theme present in various genres rather than a genre of its own. On this basis, my sources were delimited to include only patristic epistolary consolation.
-
(2023)Toiminnallisuutta painotetaan vahvasti uusimmassa Perusopetuksen opetussuunnitelman perusteissa niin uskonnonopetuksen tavoitteissa, kuin läpi koko perusopetuksen. Tämän tutkimuksen tarkoituksena on selvittää miten opettajan työtä enemmän tai vähemmän ohjaavissa opettajan oppaissa näkyy toiminnallisuus ja minkälaisia toiminnallisia menetelmiä opettajan oppaissa esiintyy. Tarkastelen tutkimuksen tuloksia Perusopetuksen opetussuunnitelman perusteisiin 2014 peilaten. Tutkimus on toteutettu laadullisen aineiston sisällön analyysin menetelmin. Aineistonani on suurimpien suomalaisen peruskoulun oppimateriaalien kustantajien kustantamat, suomen kieliset, evankelisluterilaisen uskonnon 8. luokan opettajan oppaat, lukuun ottamatta kustantajia, jotka kustantavat ainoastaan sähköisiä oppimateriaaleja. Tutkimukseni osoittaa, että evankelisluterilaisen uskonnon 8.luokan opettajan oppaat sisältävät varsin paljon toiminnallisia tehtäviä. Oppaissa painottuvat keskustelu- ja tiedonhakumenetelmät, mutta ne sisältävät myös runsaasti askartelua ja käsillä tekemistä, sekä liikunnallisia menetelmiä. Sen sijaan draamaa ja pelillisyyttä on oppaissa suhteellisen vähän. Tutkimani opettajan oppaat vastaavat opetussuunnitelman tavoitteisiin toiminnallisuuden osalta melko hyvin, joskin toiminnallisten tehtävien monipuolisuus vaihtelee oppaiden mukaan. Opettajan oppaat tukevat toiminnallisuuden lisäämistä oppitunneille tarjoten valmiita ideoita opettajien käyttöön.
-
(2020)Laki ikääntyneen väestön toimintakyvyn tukemisesta sekä iäkkäiden sosiaali- ja terveyspalveluista – niin kutsuttu vanhuspalvelulaki – laadittiin aikanaan korjaamaan vanhuspalveluissa havaitut epäkohdat. Tämä pro gradu -tutkielma selvittää, miksi vanhusten kaltoinkohteluun vastattiin lailla ikääntyneiden toimintakyvystä. Kysymyksen selvittämiseksi tarkastellaan lain muotoilua toimintakyvyn käsitteestä ja niitä taustaoletuksia vanhuudesta, joiden pohjalta laki on rakennettu. Tutkielman metodina on systemaattinen analyysi, joka koostuu erilaisista tekstianalyyttisista menetelmistä. Tarkastelun kohteeksi asetettua tekstiä tutkitaan erittelemällä käsitteitä, argumentteja ja väitteitä sekä tekstistä esiin nousevia ajatuksellisia ennakkoehtoja. Tutkielmassa keskitytään analysoimaan vanhuspalvelulain keskeisimpiä käsitteitä, joita ovat toimintakyky, ikääntynyt väestö ja iäkäs henkilö. Analyysin apuvälineenä on käytetty Peter Laslettin tunnetuksi tekemää teoriaa kolmannesta iästä ja Rowen ja Kahnin onnistuneen ikääntymiseen teoriaan pohjautuvia aktiivisen ikääntymisen malleja. Tutkimuksen perusteella voidaan esittää, että vanhuspalvelulakia on tarkasteltava ennen kaikkea vastauksena ikärakenteen muutoksen ja huoltosuhteen heikkenemisen herättämään hätään. Toimintakyvyn ylläpitämiseen kannustetaan, sillä sen katsotaan vähentävän ikääntyneiden palvelutarvetta ja vähentävän julkisen sektorin menoja. Vanhuuden muutosten uskotaan olevan lykättävissä ja ehkäistävissä oikeanlaisilla elämäntapavalinnoilla. Toimintakyvyn ja onnistuneen ikääntymisen käsitteiden varaan muotoiltu lainsäädäntö sysää kuitenkin vastuun vanhuuden vaivoista iäkkäille ja heidän omaisilleen. Täyttääkseen yhteiskunnan normit, ja vanhetakseen onnistuneesti yksilön on säilyttävä aktiivisena kolmasikäläisenä. Vanhuspalveludokumenteissa käytetyt muotoilut ja niiden taustalla olevat teoreettiset mallit viittaavat siihen, että yhteiskunnalla ja sen instituutioilla ei ole riittäviä välineitä kohdata vanhuuden haurautta ja kuoleman vääjäämättömyyttä. Lain tavoitteiden ja keinojen muotoilut vaikuttavat sisäisesti ristiriitaiselta, ja on epätodennäköistä, että lain avulla voitaisiin kohentaa iäkkäiden asemaa.
-
(2000)Tutkimuksen tehtävänä oli selvittää, miten eri yhteisöt ovat suhtautuneet avioliittoihin, jotka Suomen Lähetysseuran naislähetit ovat solmineet ulkomaalaisen kanssa sekä mitä merkitystä suhtautumisella on ollut näille naisille. Keskeisinä tarkasteltavina yhteisöinä olivat Suomen Lähetysseuran johto, lähettiyhteisöt, työalueiden paikalliset yhteisöt sekä molempien aviopuolisoiden perheet ja suvut. Tutkimuksen ajanjaksoksi rajattiin vuodet 1946-1998, jotta olisi mahdollista tarkastella myös sitä, miten suhtautuminen on muuttunut. Aineiston keruussa ja analysoinnissa käytettiin laadullisia menetelmiä. Lähteet muodostuivat Lähetysseuran johtokunnan ja lähettien kokousten pöytäkirjoista, lähettien ohjeista ja säännöistä, Suomen Lähetyssanomien vuosikerroista sekä avioituneiden naislähettien haastatteluista ja heidän kirjoittamistaan esseistä. Tutkimuksen kohderyhmään kuului 49 avioliiton solminutta naislähettiä, joista tutkimukseen osallistui 26. Aineiston analyysia kehystivät ryhmärajojen, toiseuden ja sosiaalisen etäisyyden käsitteet. Suomen Lähetysseuran johdon suhtautuminen avioitumiseen näyttää muuttuneen eniten tutkimusjakson aikana. Muutos näkyy selkeimmin avioliiton solmineiden lähettien työsuhdejärjestelyissä. Lähetyssanomissa on korostettu uskon merkitystä kulttuuristen erojen ylittäjänä, ja artikkelit ovat olleet myönteisiä. Myös paikallisen yhteisön suhtautuminen on ollut koko tutkimusjakson ajan pääosin positiivista. Erityisesti afrikkalaisten yhteisöjen suhtautuminen on koettu 1990-luvulla hyvin myönteiseksi. Sen sijaan lähettiyhteisöt ja perheet ovat vastustaneet osaa avioliitoista 1960-luvulta 1990-luvulle asti. Näissä yhteisöissä suhtautuminen yksittäisiin avioliittoihin on kuitenkin saattanut muuttua ajan myötä. Eron yhteisöjen välillä voidaan tulkita johtuvan muun muassa siitä, miten läheinen suhde yhteisöillä on ollut avioituviin naislähetteihin. Ryhmärajoilla on myös ollut suuri merkitys naislähettien avioituessa ulkomaalaisen kanssa. Tutkimuksen perusteella naisten aviopuolisot voidaan jakaa kahteen ryhmään: paikallisiin sekälähetystyöntekijöihin ja muihin länsimaalaisiin. Suomalaisissa yhteisöissä paikalliset on usein nähty ulkoryhmän jäseninä, kun taas länsimaalaisten on katsottu kuuluvan sisäryhmään. Kuitenkin kirkkokunta on synnyttänyt ryhmärajoja myös länsimaalaisten keskuudessa. Erityisesti avioliitot, jotka naislähetit ovat solmineet paikallisen kanssa, näyttävät hämärtäneen ryhmärajoja. Yhteisöt ovat suhtautuneet avioliiton solmimiseen eri tavoin riippuen siitä, mikä on ollut niiden asema ryhmähierarkiassa. Jos ryhmän jäsenen on katsottu avioituneen hierarkkisesti alempaan ryhmään kuuluvan kanssa, suhtautuminen on usein ollut negatiivista. Sen sijaan "ylöspäin" avioituminen on nähty merkkinä ryhmäsuhteiden tasavertaistumisesta, mihin on suhtauduttu positiivisesti.
-
(2015)Tämä työ käsittelee Pohjois-Amerikassa sijainneen Massachusettsin siirtokunnan lainsäädäntöä 1630- ja 1640-luvuilla. Tarkastelun alla ovat Massachusettsin varhaiset säädöskokoelmat ja yksittäiset säädösdokumentit siirtokunnan puritaanisessa viitekehyksessä. Tutkimus vertaa puritaanien teologiaa Massachusettsin lainsäädäntöön selvittääkseen ne keskeiset lain osa-alueet, joissa uskonto ja juridiikka niveltyvät yhteen. Massachusettsin siirtokunnan perustivat 1630-luvulla brittiläiset puritaanit, jotka pakenivat kotimaastaan Englannista hengellistä sortoa. Uuden-Englannin alueella sijainneessa siirtokunnassa puritaaneilla oli mahdollisuus aloittaa uusi elämä puhtaalla maaperällä, Jumalan lakia noudattavassa yhteisössä. Jean Calvinin teologiaan pohjanneen puritaanien kristinopin keskeisiä opinkappaleita olivat kongregationalistinen seurakuntamalli sekä kaksinkertaisen ennaltamääräämisopin muovaama ihmiskäsitys. Massachusettsin lainsäädäntö luovutti käytännössä kaiken julkisen vallan seurakuntien jäsenille. Vain miespuoliset seurakuntalaiset saatettiin hyväksyä siirtokunnan täysivaltaisiksi asukkaiksi, vapaiksi miehiksi, jotka saivat äänestää ja asettua ehdolle valittaessa siirtokunnan luottamushenkilöitä. Seurakuntien jäsenyys oli puolestaan avoinna vain harvoille, sillä seurakuntalaisiksi hyväksyttiin vain Jumalan pelastamaksi todetut. Laki takasi seurakunnille autonomisen aseman, mutta uusien seurakuntien perustaminen oli tarkkaan säänneltyä. Vallan jakautumisen ohella erityisesti kuolemanrangaistuksia koskevat säädökset nousevat esiin sisältäen lähes sellaisenaan Vanhasta testamentista kopioitua normiainesta. Myös perheen asema puritaaniyhteisön kivijalkana oli ilmeinen, ja laki velvoitti lapset tottelemaan vanhempiaan ja vanhemmat huolehtimaan lapsistaan. Lainsäädäntö suhtautui myös ankarasti niin aviorikokseen kuin esiaviolliseen seksiin. Tutkimus osoittaa, että vaikka puritaanien teologia läpäisi koko Massachusettsin yhteisön, vaikutti se erityisesti julkista valtaa ja asukkaiden velvollisuuksia koskevaan lainsäädäntöön. Jumalan valitut johtivat siirtokuntaa, ja loput asukkaat pyrittiin pitämään kiireisinä joutilasta mieltä alati vainoavan Saatanan torjumiseksi. Massachusettsin puritaaninen hegemonia loi lainsäädännön, joka suhtautui holhoavasti omiinsa ja torjuvasti muukalaisiin.
-
(2023)Tässä tutkielmassa tutkin C.S. Lewisin näkemystä kristinuskon ytimestä eli ”pelkästä kristinuskosta”. Mikä on kristinuskon luovuttamaton ydin? Tutkielman metodi on systemaattinen analyysi. Systemaattisessa analyysissa analysoidaan käsitteitä, väitteitä, argumentaatiota ja taustaoletuksia. Tutkielman pääluvut etenevät niin, että ensin käsittelen Lewisin käsitystä ongelmasta, johon kristinusko vastaa. Sen jälkeen käsittelen Lewisin käsitystä siitä, miten kristinusko vastaa tähän ongelmaan, ja lopuksi käsittelen Lewisin käsitystä siitä, millaista kristityn elämä sitten on. Lewisin mukaan Jumala on luonut maailman ja ihmiset siksi, että hän halusi luoda ikuisia henkiä, jotka vapaaehtoisesti voisivat elää yhteydessä häneen. Tämä kuitenkin edellytti materiaalisen maailman luomista. Ihmisen päämäärä on siis elää Jumalan luona, tulla osalliseksi Jumalan elämästä ja kokea ikuista iloa. Syntiinlankeemuksessa ihminen asetti oman itsensä etusijalle, eikä enää antautunut elämään Jumalalle. Tämän myötä ihmiskunta joutui eroon Jumalasta. Moraalilaki kuitenkin painostaa ja vaatii ihmisiä toimimaan tietyllä tavalla, mutta kukaan ihminen ei pysty näitä vaatimuksia täyttämään. Tämä on ongelma, johon kristinusko vastaa. Jumalan Poika syntyi ihmiseksi ja täytti lain vaatimukset ja sovitti ihmiskunnan synnit kuolemalla ristillä. Kristuksessa luotu ihmiselämä yhdistyi täydellisesti Jumalan ikuiseen elämään, ja tämä elämä leviää ihmisiin ”hyvän tartunnan” kautta. Olemalla lähellä Kristusta, ihminen tulee osalliseksi tästä elämästä. Jumala alkaa muuttaa ihmistä kohti täydellisyyttä, mutta tämä muutos ei tule valmiiksi vielä tämän elämän aikana. Vasta Taivaassa ihminen tulee sellaiseksi kuin Jumala on hänet tarkoittanut. Taivaassa olemassaolo tulee entistä konkreettisemmaksi ja todellisemmaksi. Ihmiset eivät sulaudu Jumalaan vaan tulevat entistä enemmän omiksi persoonikseen. Helvetti puolestaan on vaipumista lähes olemattomuuteen. Taivas ja Helvetti ovat siis tietyllä tapaa olemassaolon ääripäitä. Lewisin ajattelussa ikuinen elämä näyttäisi olevan strukturoiva prinsiippi eli asia, johon kaikki muu jollain tavalla liittyy. Lewisin mukaan kristinuskoa ei voi ymmärtää, eikä siinä oikeastaan olisi mitään ymmärrettävää, mikäli siitä puuttuisi ikuisen elämän toivo. Se onko elämä ikuista vai rajallista vaikuttaa myös siihen, millaiset asiat ihmisen elämässä ovat tärkeitä. Kristinuskon ydin on siinä, että Kristuksen sovitustyön ansiosta ihminen voi lopulta Taivaassa tulla sellaiseksi kuin Jumala on alunperin tarkoittanut.
-
(2020)Tässä tutkielmassa käsittelen toivon luonnetta ja merkitystä antiikin Kreikan filosofiassa. Keskiössä ovat antiikin klassisen filosofian eli Sokrateen, Platonin ja Aristoteleen ajatukset, heidän jälkeensä muodostuneiden hellenistisen ajan epikurolaisen ja stoalaisen koulukunnan ajatukset sekä eklektiseen Ciceron näkemys, joka sai vaikutteita kaikista edellä mainituista koulukunnista. Tutkielma vastaa seuraaviin kysymyksiin: Miten toivo on ymmärretty antiikin filosofiassa? Mitä eri termejä toivon kaltaisista asenteista on käytetty? Missä suhteessa toivo on muihin tunteisiin, jos toivo voidaan tulkita tunteeksi? Tutkimusmetodina on systemaattinen analyysi. Primaarilähteinä toimivat säilyneet antiikin teokset, mutta monen tekstin kohdalla on jouduttu käyttämään paremmin säilyneitä sekundaarilähteitä. Toivoon on suhtauduttu monin eri asentein ja sitä on määritelty monin eri tavoin historiassa. Sokrates ja Platon eivät juuri käsitelleet filosofiassaan tunteita, mutta Aristoteles teki merkittävää työtä tunteiden filosofian alalla. Epikurolaisilla on tunteista yksinkertainen jaottelu, sillä heidän mukaansa on vain tuskaa sekä nautintoa. Stoalaisilla on monimutkainen tunneteoria, eikä yksinkertaista konsensusta toivosta ole stoalaisten keskuudessa. Kehitys ja edeltäjien vaikutus Sokrateesta epikurolaisuuteen ja stoalaisuuteen on nähtävissä, ja samat termit siirtyvät historiassa eteenpäin, mutta jokainen aihetta käsittelevä filosofi antaa käsitykseen jotain uutta. Myöhemmistä filosofeista toivoa ovat kommentoineet esimerkiksi Nietzsche, Camus ja Kant. Tunteiden tutkimus on kiinnostanut jo antiikissa, mutta nykypäivänäkin se voi antaa ihmiskunnalle uusia kehityssuuntia. Antiikin teoriat ovat myös edelleen keskustelun aiheena. Erityisesti stoalainen tunneteoria on merkittävä ja kiinnostava osa tunteiden tutkimuksen saralla. Tutkimuksessa käy ilmi, että koulukunnat ovat monin paikoin keskenään ristiriidassa toivon käsittämisen suhteen, mutta joillakin koulukunnilla on myös sisäisiä ristiriitoja. Monet varhaiset antiikin filosofit pitävät tunteita turhana, mutta tunteisiin suhtautuminen on positiivisempaa myöhäisantiikissa.
-
(2021)Tutkimuksessani tarkastelen Tove Janssonin vuonna 1953 maalaamaa alttarimaalausta Kymmenen neitsyttä. Alttarimaalaus sijaitsee Etelä-Pohjanmaalla samana vuonna valmistuneessa Teuvan kirkossa. Tämä figuurinen, al secco -tekniikalla toteutettu alttarimaalaus kuvaa Matteuksen evankeliumin vertausta kymmenestä neitsyestä. Teuvan kirkon suunnitteli Elsi Borg, joka toivoi alttaritaulun tekijäksi nimenomaan Tove Janssonia. Selvitän, millainen prosessi maalauksen tuottaminen oli ja miten Jansson itse suhtautui teokseen. Lisäksi tutkin alttarimaalauksen merkityssisältöjä. Käytän tutkimukseni lähdeaineistona itse maalauksen lisäksi Janssonin kirjeenvaihtoa vuosilta 1932–1988. Hän kävi kirjeenvaihtoa aktiivisesti muun muassa hyvän ystävänsä Vivica Bandlerin kanssa. Etsin vastauksia tutkimuskysymyksiini historiallis-kvalitatiivisesti lähilukemalla. Perinteisen kirkkohistoriallisen tutkimusotteen lisäksi käytän maalauksen symbolista sisältöä analysoidessani taiteentutkimuksessa hyödynnettävää semioottista teoriaa. Erottelen alttarimaalauksesta kristillisiä symboleja tarkastellen sitä sekä mikro- että makrotasolla. Alttarimaalauksen tuottamisen prosessi oli vaikeuksien sävyttämä. Janssonin työskentelyolosuhteet olivat haastavat, koska itse kirkko ei ollut täysin valmis, kun Jansson työsti teostaan. Tutkimuksessani selviää, että taiteilija oli kuitenkin hyvin innostunut työstään ja maalaus on vaatinut häneltä perusteellista perehtymistä niin taidehistoriaan kuin Raamattuun. Tämä tarkka paneutuminen työhön osoittaa sen, että työ oli hänelle merkittävä. Alttarimaalauksen sisältö on hyvin symbolinen. Tulkitsen maalauksesta indeksisiä, ikonisia ja symbolisia merkkejä Peircen kolmijakoista selitysmallia hyödyntäen. Tulkinnat, joita tein Peircen kolmijakoisen mallin pohjalta, tukevat toisiaan. Tove Jansson on sisällyttänyt teokseensa symboliikkaa, joka on vaatinut häneltä pohjatyötä eli perehtymistä niin taidehistoriaan kuin Raamattuunkin. Taiteilija itsekin halusi tulla muistetuksi erityisesti hänen intohimostaan olla kuvataiteilija. Taiteilijan ammatti toi Janssonille toimeentulon, mutta ennen kaikkea hän teki taidetta syvästä intohimosta. Jansson halusi syvästi onnistua työssään. Tove Jansson koki olevansa ennen kaikkea taidemaalari. Etupäässä muumeistaan tunnetun Janssonin kohdalla myös vähemmän tunnettujen teosten tutkiminen ja esittely on tärkeää. Ne tuovat esiin Janssonin monilahjakkuutta ja taiteen tekemisen paloa.
-
(2016)Tutkielmassa käsitellään transhumanismina tunnettua ideologiaa, jonka edustajat näkevät tieteen ja teknologian mahdollistavan ihmiskunnan radikaalin kehityksen. Analysoin retorisen analyysin avulla pääasiassa transhumanismin puolestapuhujien ja kriitikoiden käyttämää retoriikkaa, liittyen sen tarjoamiin mahdollisuuksiin ja toisaalta uhkaskenaarioihin. Huomioin myös pääsääntöisesti tieteellisistä näkökohdista nykymuotonsa saaneen transhumanismin uskonnollisia ulottuvuuksia, soveltaen Ninian Smartin metodologiaa, transhumanistista uskontoa tutkineen Gregory Jordanin esseen Apologia for the Transhuman Religion pohjalta. Luon myös läpileikkauksen vuosisataiseen aatehistorialliseen jatkumoon, jota valotan Jeff Pruchnicin teoksen Rhetoric and Ethics in the Cybernetic Age: The Transhuman Condition tarjoaman näkökulman avulla antiikin ajan filosofian vaikutuksesta tieteen ja uskonnon välisen juovan syntyyn. Kaikki tämä punotaan yhteen tutkielmani myötä, kun tarkastellaan transhumanismin myötä tapahtuvaa tieteellisen huippututkimuksen paluuta uskonnon piiriin perinteisesti sijoitettujen teemojen pariin. Keskiössä on retorisen analyysin avulla analysoitu tutkielman hyödyntämien tutkimuskohteiden käyttämä retoriikka; transhumanistien retoriikkaa käsitellään MaxMoren ja Natasha Vita-Moren tuottaman The Transhumanist Reader: Classical and Contemporary Essays on the Science, Tehcnology And the Human Future-teoksen esseiden pohjalta. Merkittävää osaa tutkielmassa esittää Tom Horn, joka tunnetaan alan piireissä transhumanismin kriitikkona. Hänen teoksensa Forbidden Gates puitteissa analysoin Hornin teologista Raamatun tulkintaa, jonka myötä korostuu uskonnon merkitys tutkielman lähestymisnäkökulmana. Toisaalta, kristillisen ajattelun vaikutus länsimaiseen ajatteluun huomioidaan, unohtamatta sen sidoksia antiikin filosofeihin. Tämä puolestaan ilmenee Pruchnicin esittämissä näkökulmissa. Ympyrä sulkeutuu näiden elementtien myötä; antiikin ajattelu loi puitteet vuosisatoja kestäneelle vastakkainasettelulle uskonnon ja tieteen välille. Viittaan sen vaikutuksiin sekä kristillisen, että tieteellisen ajattelun taustalla. Transhumanismin myötä tämä vastakkainasettelu tutkielmani mukaan on hiljalleen kuroutumassa umpeen, mikä herättää kirjavaa debattia eri osapuolten välillä. Tutkielmani keskeinen tutkimuskysymys keskittyy tarkastelemaan, kuinka tieteellinen tutkimus alkaa lähestyä aihepiirejä, jotka tuovat sen hyvin lähelle uskonnon käsittelemiä kysymyksiä. Kuten nimikin jo antaa ymmärtää, kyseessä on tutkielma tieteen, teknologian ja uskonnon välisistä rajapinnoista.
-
(2020)Tämän tutkielman aihe on transsukupuoliset muslimit. Se käsittelee transsukupuolisten muslimiaktivistien kerrontaa yhdysvaltalaisen Transfaith -järjestön sivuilla. Tarkastelen transsukupuolisten muslimien kohtaamaa syrjintää ja selviytymistä. Tutkimuksessa kysyn, millainen kuva Transfaith -järjestön sivuilla transsukupuolisten muslimiaktivistien kerronnasta muodostuu transsukupuolisuudesta sekä millaiset raamit länsimaalainen kulttuuri, muslimi- ja sateenkaariyhteisö asettavat transsukupuolisille muslimeille. Tärkeiksi keskeisiksi käsitteiksi nousevat sosiaalinen ja biologinen sukupuoli sekä transsukupuolisuus ja kolmas sukupuoli. Näiden kautta kuvaan sukupuolen moninaisuutta ja sitä, miten sukupuolisuus on ymmärretty. Kuvaan myös islamin ja muslimiyhteisön käsitystä transsukupuolisuudesta historian saatossa. Hyödynnän feministifilosofi Judith Butlerin teoriaa sukupuolisuudesta ja vallankäytöstä, mikä auttaa ymmärtämään transsukupuolisten muslimien sukupuoli-identiteettiä ja yhteiskunnan dominanssia. Aineistonani toimii yhdysvaltalaisen voittoa tavoittelemattoman Transfaith -järjestön internetsivuilla olevat artikkelit, uutiset ja muu yleinen informaatio. Käytössäni on 22 tekstiaineistoa, joissa 17 muslimiaktivistia kertoo omasta transsukupuolisuudestaan ja muslimi-identiteetistään. Aktivistit ovat taustoiltaan erilaisia ja he antavat monipuolisen kuvan transsukupuolisen muslimin todellisuudesta. Hyödynnän kriittistä diskurssianalyysiä, joka metodina mahdollistaa yhteiskunnallisten ongelmakohtien tarkastelun ja yhteiskuntakritiikin. Näin huomio kiinnittyy aineistossa ilmenneisiin yhteiskunnallisiin ilmiöihin ja valta-asetelmiin. Metodi auttaa purkamaan aineiston kautta rakentuvaa kuvaa transsukupuolisten muslimien kohtaamasta länsimaalaisesta yhteiskunnasta ja heidän identiteetistään. Tutkielmassa nousee pinnalle se, että transsukupuolisten muslimien elämä ei ole helppoa yhteiskunnallisen ja yhteisöllisen vaikenemisen ja torjunnan takia. He kokevat ristiriitaisuutta muslimi- ja sateenkaariyhteisöissä. Samalla vaikka he kohtaavat trans- ja islamofobiaa, he haluavat kuulua joukkoon ja tulla hyväksytyiksi tasa-arvoisina yhteiskunnan ja yhteisön jäseninä. Muslimiyhteisön torjunta voi aiheuttaa transsukupuoliselle kipua ja siksi osa heistä kertoo kokeneensa hankaluutta sukupuoli- ja uskontoidentiteetin yhteensovittamisessa. Merkittävä osa transsukupuolisista ei koe, että transsukupuolisuus on erillinen sukupuoli. Tavallisesti he haluavat tulla määritellyiksi sosiaalisen sukupuolensa kautta binaarin sukupuolijaottelun tavoin.
-
(2017)Vuonna 1999 Luterilainen maailmanliitto ja Roomalaiskatolinen kirkko allekirjoittivat Yhteisen julistuksen vanhurskauttamisopista (YJ), jonka mukaan osapuolten välillä vallitsee yksimielisyys vanhurskauttamisopin perustotuuksista. Täten Trenton kirkolliskokouksessa ja luterilaisissa tunnustuskirjoissa lausutut vanhurskauttamista koskevat oppituomiot – jotka ovat edelleen voimassa – osoittautuvat kohteettomiksi, sikäli kun kirkot opettavat YJ:n mukaisesti. YJ ei erittele näitä oppituomioita, jotka se osoittaa kohteettomiksi, jolloin jää myös epäselväksi, miten ne on osoitettu kohteettomiksi. Tämän tutkielman tehtävänä on selvittää, mitkä Trenton kirkolliskokouksen vanhurskauttamisoppia koskevat oppituomiot osuvat Yksimielisyyden ohjeen (Formula Concordiae, FC) vanhurskauttamisoppiin ja päinvastoin, mitkä FC:n vanhurskauttamista koskevat oppituomiot osuvat Trenton vanhurskauttamisoppiin. Trenton vanhurskauttamisopin suhteen tarkastelu painottuu dekreettiin vanhurskauttamisesta (decretum de iustificatione, DI). Luterilaisen opin osalta tarkastelu on rajattu FC:hen, koska se on tunnustuskirjojen laajin vanhurskauttamisopin esitys sekä osaltaan kannanotto Trenton kirkolliskokouksen päätöksiin ja se sisältää suurimman osan tunnustuskirjojen oppituomioista. Tutkimuksen metodina on systemaattinen analyysi. Tutkielma etenee seuraavasti. Johdantoa seuraa lyhyt taustaluku, jossa esitellään lyhyesti DI:n ja FC:n vanhurskauttamisopit, joiden tunteminen on välttämätön edellytys oppituomioiden analysoimiselle. Tutkielmassa on kolme päälukua, joista ensimmäisessä analysoidaan vanhurskauttamisen muotosyytä (causa formalis) koskevat oppituomiot, toisessa vanhurskauttamiseen valmistautumista ja ensimmäistä vanhurskauttamista koskevat oppituomiot, ja kolmannessa toista vanhurskauttamista ja vanhurskautetun elämää koskevat oppituomiot. Tutkielman tulos on että keskeisin asiakirjojen välinen eroavaisuus on eri käsitys vanhurskauttamisen muotosyystä. DI:n mukaan vanhurskauttamisen muotosyy on ihmiseen vuodatettu olemuksellinen vanhurskaus. FC:n mukaan vanhurskauttamisen muotosyy on ihmiselle luettu Kristuksen vanhurskaus. DI:n ja FC:n vanhurskauttamisen olemusta koskevat oppituomiot osuvat toisiinsa. Monet oppituomiot liittyen vanhurskauttamiseen valmistautumiseen, ensimmäiseen vanhurskauttamiseen ja toiseen vanhurskauttamiseen seuraavat pitkälti vanhurskauttamisen muotosyytä koskevasta erosta. Tutkielman tuloksen perusteella on mahdollista analysoida, kuinka YJ on onnistunut vaikeassa tehtävässä osoittaa oppituomiot kohteettomiksi kuitenkaan kumoamatta niitä.
-
(2014)Saarna on oleellinen osa kristillistä jumalanpalveluselämää ja siksi tärkeä tutkimuskohde. Saarna on moneen suuntaan tapahtuvaa vuorovaikutusta. Siinä on ainakin kolme hyvin tärkeää vaikuttavaa osaa: teksti eli Jumalan sana, saarnaaja ja kuulijakunta tietyssä kontekstissa. Tutkimusaineistonani on Matti Poutiaisen toimittama Suuri suomalainen saarnakirja, johon on kerätty saarna jokaiselle kirkkovuoden pyhälle ja erikoispyhälle. Teokseen on koottu 243 saarnaa useilta kymmeniltä papeilta eri puolelta Suomea eri hiippakunnista, herätysliikkeistä ja kristillisistä järjestöistä. Kirjat ovat ilmestyneet vuosina 2004 ja 2005, eli ne antavat hyvän kuvan saarnoista 2000–luvun alun Suomessa. Saarnaajan ihmiskuva, teologinen viitekehys ja tapa tulkita Raamattua vaikuttavat saarnan sisältöön. Tärkeimpänä tutkimuskysymyksenäni on, miten kanoninen tulkinta ilmenee Suuren suomalaisen saarnakirjan saarnoissa, jos sitä löytyy. Yksi erityisesti tarkastelluista teemoista on narratiivinen teologia sekä narratiivisen saarnan erityispiirteet verrattuna muihin saarnoihin. Yksi kanonisen tulkinnan keskeinen piirre on, että inhimillisistä kirjoittajista huolimatta uskotaan Raamatun olevan kirjana yhtenäinen ja tekstien olevan keskinäisessä vuorovaiku-tuksessa. Eräs sen periaatteista on scriptura sui ipsius interpres, Raamattu tulkitsee itseään: kaanonin tekstejä käytetään toisten tekstien tulkitsemiseen. Analyysini osoittaa, että 46 saarnassa, eli noin viidesosassa materiaalia, löytyy vähintäänkin löyhästi kanoniseksi osoittautunutta tulkintaa. Kanonista tulkintaa esiintyy erityisesti kahdek-sassa opillisessa aihekokonaisuudessa: kolminaisuusopissa, luomisopissa, hamartiologiassa, vanhurskauttamisopissa, kristologiassa, kirkko-opissa, sakramenttiopissa ja pyhitysopissa. Eräs saarnojen keskeisistä tulkintamalleista on pelastushistoriallinen tulkinta, jossa nähdään kaanonin kattava yhtenäinen narraatio luomisesta Israelin kansan valintaan ja Messias-ennustusten kautta Jeesuksen elämään.
-
(2020)Tutkielmani käsittelee Espoon Olarin seurakunnassa työskentelevän Jussi Kosken Pastorific YouTube -kanavalle 1.4. - 30.9.2019 välisenä aikana ladattujen videoiden kommenttiosioita. Aineisto koostuu 1 707 kommentista. Tutkimuskysymykseni ovat: Millaista vuorovaikutusta kommenteissa on nähtävillä? Millaista yhteisöllisyyttä kommenteissa on nähtävillä? Millaista palautetta Pastorific -kanava saa YouTube -videoiden kommenttiosioissa? Tutkimuksessani kanavan saaman palautteen osalta löytyy neljä pääluokkaa; kysymykset, aihe-ehdotukset, myönteinen ja kriittinen palaute. Esillä on runsaasti kysymyksiä ja aihe-ehdotuksia, joita seuraajat myös pohtivat itsenäisesti. Erityisesti Raamattuun, Jumalaan ja Kristinuskoon liittyvät aiheet kiinnostavat. Myönteistä palautetta on paljon ja se kohdistuu erityisesti Pastorificiin ja videoihin. Kanava nähdään tärkeänä ja opettavaisena. Kritiikkiä on vähän ja pääosin yksittäisen kommentoijan esittämänä. Tutkimusmetodi on laadullinen teoriaohjaava sisällönanalyysi. Lisäksi aineiston käsittelyssä käytän sisällön erittelyä. Teen analyysini teoreettisen viitekehyksen avulla, joka sisältää Erving Goffmanin vuorovaikutusanalyysin samoin kuin yhteisöllisyydestä ja vuorovaikutuksesta tehtyä aikaisempaa tutkimusta ja kirjallisuutta. Vuorovaikutus on pääosin Pastorificin ja yksittäisen henkilön välistä. Jonkin verran on keskusteluketjuja sekä seuraajien välistä keskustelua. Eriävät mielipiteet sallitaan ja huumoria löytyy niin Pastorificin kuin seuraajienkin kommenteista. Vuorovaikutuksessa on Goffmanin kuvaamaa toisen arvostusta ja kunnioitusta, mutta myös väittelyä ja sen välttämistä. Vuorovaikutuksen ja yhteisöllisyyden tutkimista varten aineisto on niukkaa, jolloin paljon jää päättelyn ja tulkinnan varaan. Yhteisöllisyys on löysää ja ilmaisut meistä ja muista jäävät vähäisiksi. Kanavalla on aktiivisia kommentoijia vähän suhteessa tilaajamäärään ja jotkut kommentoivat vain yhden tai muutaman kerran. Kirjoitetuissa kommenteissa on kuitenkin runsaasti omien ajatusten ja kokemusten avaamista, joka luo kuvaa luottamuksellisuudesta. Kommenteissa on myös jonkin verran faniutta kuvaavia lauseita Pastorificia kohtaan. Pastorific on positiivinen ja helposti lähestyttävä ja hänen toiminnassaan on myös sielunhoidollinen aspekti.
-
"Tuhannet kävivät kohukurssilla" : HNMKY:n avioliitto-opetus lehtiuutisoinnin kohteena vuonna 2008 (2019)Tarkastelen pro gradu -tutkielmassani Helsingin nuorten miesten kristillisen yhdistyksen (HNMKY) avioliitto-opetuksesta maaliskuussa vuonna 2008 käynnistynyttä lehtiuutisointia. Uutisoinnin käynnistymisen taustalla oli Tikkurilan seurakunnan kirkkoherralle ja seurakuntaneuvostolle jätetty vetoomus seurakunnassa järjestettyjen HNMKY:n avioliittokoulujen lopettamiseksi. Lakkauttamista vaadittiin yhdistyksen avioliitto-opetuksessa havaittujen, tasa-arvon kannalta kyseenalaisten kohtien perusteella. Tarkasteluni päähuomio on siinä, miten aihetta käsiteltiin lehdistössä, mutta kiinnitän huomiota myös siihen, miksi uutisointi eteni kohun asteelle sekä siihen, miten uutisointiin reagoitiin HNMKY:ssä ja Tikkurilan seurakunnassa. Tutkielmani päälähteitä ovat maalis-huhtikuussa vuonna 2008 ilmestyneet Helsingin Sanomien, Ilta-Sanomien, Kotimaan ja Vantaan sanomien numerot sekä saatavilla olevat, kyseisenä ajankohtana ilmestyneet samojen lehtien internetsivuilla julkaistut artikkelit. Edellä mainittujen ohella käytän HNMKY:n avioliitto-opetuksen oheismateriaalina tutkimusajankohtana käytettyä, kaksiosaista Parempi avioliitto I–II -teosta. HNMKY:n avioliitto-opetuksen historian ja taustateologian kuvaamisessa olen käyttänyt yhdistyksen vuodesta 1891 julkaiseman Kuukauslehden numeroita vuosilta 1981–2003. Avioliitto-opetusta koskevassa uutisoinnissa erottui kolme vaihetta. Uutisointi oli ensin faktapohjaista ja toteavaa, sitten monipuolisempia näkökulmia tavoittelevaa ja kohuhakuista sekä lopuksi jälleen toteavampaa. Aiheesta myös keskusteltiin sekä internetissä että lehtien mielipidepalstoilla kaikissa kolmessa uutisoinnin vaiheessa. Kohun syntyyn vaikuttivat avioliitto-opetuksen kohdat, jotka olivat ilmeisessä ristiriidassa ajan yleisen tasa-arvokäsityksen kanssa. Erityisesti naisen alamaisuuteen liittyvä opetus herätti uutisoinnissa laajaa arvostelua. Uutisointi aiheutti merkittäviä reaktioita HNMKY:ssä ja Tikkurilan seurakunnassa. HNMKY hyllytti paheksuntaa herättäneen opetusmateriaalin pian uutisoinnin alettua ja Tikkurilan seurakunta käynnisti laajan selvitystyön aiheeseen liittyen. Selvitysten perusteella Tikkurilan seurakuntaneuvosto päätyi jatkamaan HNMKY:n avioliittokouluja niiden opetuksessa havaituista, tasa-arvon kannalta ongelmallisista kohdista huolimatta.
-
(2022)Maisterintutkielma tarkastelee filosofisen analyysin menetelmällä tulevaisuuden käsitettä strategisen ajattelun ja toiminnan osana. Tutkimuksessa keskeisemä aineistona käytetään Timo Santalaisen teosta (2009) ”Strateginen ajattelu & toiminta”. Strateginen ajattelu suuntaa tulevaisuuteen ja ohjaa strategista toimintaa. Tässä tutkimuksessa tulevaisuus käsitetään toiminnan kautta luotavana asiana, johon on valmistauduttava aktiivisesti. Ajatus tulevaisuudesta on muuttunut antiikin ajoista nykypäivään. Toisin kuin antiikin aikana, nykypäivänä ajatellaan, että mahdollisia tulevaisuuksia on yhden sijaan useita ja tulevaisuuteen vaikuttavana tekijänä on Jumalan sijaan ihminen itse. Nykyisin tulevaisuutta pyritään tutkimaan muun muassa tulevaisuudentutkimuksen keinoin. Liiketoiminnassa tulevaisuutta pyritään hallitsemaan liiketoimintastrategioiden avulla. Tutkimuksessa aineistona käytetyn teoksen valossa tulevaisuus on päämäärä, johon ihminen valmistautuu aktiivisesti ennakoimalla, suunnittelemalla ja oppimalla. Tulevaisuus on tila, joka on haluttu ja tavoiteltu. Tämän halutun tilan edessä on esteitä, jotka organisaatio ja yksilö ylittävät omalla työllään. Haluttu tulevaisuus ei synny ilman voimaa, painetta muuttuakseen, jossa ulkoisen toimintaympäristön muutoksella on suuri merkitys, kun se pakottaa organisaation ja yksilön reagoimaan ja viemään toiminnan uuteen suuntaan. Halutun tulevaisuuden muotoilemiseen tarvitaan myös suunta eli visio, joka toimii eteenpäin viemänä voimana tilanteessa, jossa ulkoinen muutospaine tekee muuttumisesta välttämätöntä, jotta toimintaa voitaisiin jatkaa. Tulevaisuuden tekemistä edellyttävän vision toteuttamiseksi organisaatio ja yksilö tarvitsevat voimavaroja, resursseja ja taitoja, joita kehitetään jatkuvan oppimisen kautta. Tulevaisuutta tehtäessä ihminen yksilönä ja organisaation muodostamana ryhmänä ennakoivat ympäristössä tapahtuvia muutoksia ja valmistautuvat toimimaan yllättävissä tilanteissa parhaalla mahdollisella tavalla. Tulevaisuus ajan elementtinä on Santalaisen ajattelussa resurssi ja lineaarisesti etenevä jatkumo, jolla on alku ja loppu. Ajan moniulotteisuus on nykyhetkessä, jossa strategi hyödyntää menneisyydestä oppimiaan taitoja ja tähtää toiminnallaan tulevaisuuteen sijoitettuun visioon. Nykyhetki asettaa strategille toimintaan sivusuunnista kohdistuvia ympäristön haasteita ja tarjoaa haluttua tulevaisuutta mahdollistavat resurssit, joita taitava strategi pystyy hyödyntämään toiminnassaan. Vastuu tulevaisuudesta on yksilöllä, jonka tehtävänä on käyttää kykyjään parhaalla mahdollisella tavalla, ja organisaation johtajalla, jotta tämä suuntaisi osaamisestaan organisaation hyödyksi
-
(2015)Ekoteologisissa julkaisuissa ilmastonmuutos mainitaan usein yhtenä ympäristöongelmista, mutta viime vuosina on myös julkaistu nimenomaisesti ilmastonmuutosta käsittelevää teologiaa. Tässä tutkielmassa tarkastelen ilmastonmuutosta käsittelevää teologiaa tulevaisuuden näkökulmasta. Ensinnäkin tarkastelen, millaisia tulevaisuuteen liittyviä näkemyksiä ilmastonmuutosta käsittelevässä teologiassa on esitetty. Toiseksi selvitän, millaisia näkemyksiä tulevaisuuteen liittyvästä toimijuudesta on esitetty, eli kenen käsissä luomakunnan tulevaisuus on. Olen rajannut aineiston sellaisiin lähteisiin, joissa käsitellään ensisijaisesti ilmastonmuutosta ja esitetään jokin tulevaisuuteen liittyvä näkemys. Rajauksen perusteella aineistoksi valikoitui viisi teologista monografiaa ja neljä artikkelia. Monografioista kaksi on samalta henkilöltä, joten tutkimuksen kohteena on kahdeksan eri teologin tekstejä. Analysoin aineistoa systemaattisen analyysin metodilla. Taustaluvussa esittelen ekoteologiaa sekä ilmastonmuutokseen keskittyvää teologiaa. Monet ekoteologialle tyypilliset painotukset näkyvät tämän tutkielman aineistossa selvästi. Tutkimuksessa käy ilmi, että kaikki analysoidut ilmastonmuutosta käsittelevät teologit näkevät ilmastonmuutokset huomattavana vaarana. Kaikilla on kuitenkin myös toivoa paremmasta tulevaisuudesta ja visioita siitä. Hyvää tulevaisuutta määrittää useimpien teologien mukaan se, että se tapahtuu tässä maailmassa. Tuonpuoleisesta tulevaisuudesta puhutaan vain vähän tai se torjutaan. Tämän kanssa johdonmukaisesti pelastusta määritellään aineelliseen maailmaan painottuen. Lähes kaikkien teologien mukaan pelastus koskee koko luomakuntaa, ei yksin ihmisiä. Se, mille toivo hyvästä tulevaisuudesta pohjautuu sekä edellytykset hyvän tulevaisuuden saavuttamiseksi vaihtelevat eri teologien teksteissä. Edellytykset liittyvät keskeisesti siihen, kenen käsissä tulevaisuus on. Suurin osa esittää jossakin muodossa näkemyksen, jossa Jumalan toiminta ja ihmisten toiminta yhdistyvät tai niitä molempia tarvitaan. Kaksi teologia on tämän enemmistön kanssa eri linjoilla: he korostavat voimakkaasti ihmisten toimintavelvoitetta ja painottavat, että siitä riippuu tulevaisuuden laatu. Muut näkevät Jumalan armon ja pelastavan rakkauden vaikuttavan tilanteeseen. Jumalan armoa korostavista teologeista kaksi pitää Jumalan roolia niin keskeisenä, että ihmisten tehtävä on toiminnallaan esimerkiksi todistaa Jumalan pelastavasta rakkaudesta, ei niinkään itse pelastaa maailmaa. Kiteytettynä tulevaisuutta ja siihen vaikuttavia toimijoita koskevissa näkemyksissä on siis seuraavanlaisia päälinjoja: Ilmastonmuutoksen tuomasta vaarasta huolimatta on paljon toivoa hyvästä tulevaisuudesta, ja tämä hyvä tulevaisuus tapahtuu maan päällä ja luomakunnan yhteydessä. Hyvään tulevaisuuteen pääseminen on sekä ihmisten että Jumalan käsissä.
-
(2020)Tutkimuksen tavoitteena eli tarkoituksena eli tehtävänä on tulkita kirkkohallituksen julkaisun Palvelkaa Herraa iloiten Jumalanpalveluksen oppaan (lyhenne PHIJO) saarnaa koskevat ohjeet Roman Jakobsonin viestintämallin osien avulla. Edellä mainitusta tutkimustehtävästä generoituu suoraan tutkielman tutkimuskysymys, joka tarkentuu kirjoitusasuun: ”Millaisina Palvelkaa Herraa iloiten Jumalanpalveluksen oppaan saarnaohjeet näyttäytyvät viestinnällisesti, kun ne tulkitaan Jakobsonin viestintämallin osien avulla?” Tutkimus on lajityypiltään tulkitseva viestinnällinen tutkimus. Sen aineistona on PHIJON kolme saarna-aiheista alalukua. Tutkimuksen päätutkimusmenetelmä, kun aineiston saarnaohjeita tulkitaan pääluvussa 4, on viestinnällinen tulkinta Jakobsonin viestintämallin (osien) avulla. Muulloin tutkielman sivututkimusmenetelmä on yleinen tieteellinen metodi. Tutkimuksen tärkeimpiä tuloksia ovat a) saarnaohjeiden tulkinnat, jotka esitetään pääluvun 4 taulukoissa ja b) tuon pääluvun päätelmät sekä c) pääluvun 5 johtopäätökset. Jumalanpalvelussaarnan vanhimmat juuret voidaan ajoittaa juutalaisen kansan erityisiin hetkiin, joissa kansan papillinen tai poliittinen johto luki kansalle Tooraa ja muita pyhiä kirjoituksia. Juuret voidaan kohdentaa myös Jeesuksen ja apostolien ”missiosaarnoihin”. Kristillisen kirkon pitkän historian aikana saarnaa on kuvattu useiden määritelmien avulla, joista esimerkiksi Lönnebon moderni ja yksinkertainen luonnehdinta ”Saarna on Jumalan sanan ajankohtaista julistusta ja opetusta nyt-hetkessä” on tehokas. Saarnaan kohdistuvat säännöt voivat olla juridisia, kuten kirkkolain ja -järjestyksen säädökset, tai muuten normatiivisia tai ohjeellisia, kuten Jumalanpalveluksen oppaan periaatteet ja ohjeet. Roman Jakobson laati Karl Bühlerin kieli- ja viestintämallin (1934) pohjalta oman mallinsa viimeistään vuonna 1958. Mallin, jota nyt käytetään tutkimuksen tulkintavälineenä, alatasolla on yhteensä 6 viestinnän perustekijää, eli puhuttelija, sanoma, puhuteltava, konteksti, kosketus (koostuu kahdesta alaosasta) ja koodi − ylätasolla taas on 6 viestinnän tehtävää, eli ilmaisu-, poeettinen, vaikuttamis-, viittaamis-, faattinen (koostuu kahdesta osasta) ja metakielellinen tehtävä. Tutkielmaa varten mallista muokattiin uusi esitysmuoto (taulukko), johon sijoitettiin jokainen aineistosta kiteytetty saarnaohjevirke eli ydinsanoma tehtyine tulkintatuloksineen. Aluksi aineiston alalukukohtaisten tiivistettyjen saarnaohjeiden tulkinnassa puhuttelija (piispainkokous), puhuteltava (saarnaava pappi), fyysinen kanava (kirja), psykologinen yhteys (piispa – pappi) ja koodi (asiakoodi, kirkollinen asiakoodi, hengellinen koodi) nähtiin samoina kolmen alaluvun osalta. Toisaalta virkkeiden konteksti ja (ydin)sanoma vaihtelivat alaluvuittain paljon. Lisäksi viestinnän tehtävistä poeettisen, faattisen ja metakielellisen tehtävän ei nähty toteutuvan, mutta viittaustehtävän, ilmaisutehtävän ja vaikuttamistehtävän nähtiin toteutuvan täysin, jolloin esimerkiksi ilmaisutehtävä kertoi piispainkokouksen (yhteisestä) epävarmuuden tunteesta, tietävätkö saarnaavat papit kirkon saarnaohjeiden ydinkohdat. Kokonaistulkinta, jossa koko aineiston kattava saarnaohje käsitti mm. saarnan huolellisen valmistelun, Raamatun käytön, ajankohtaisuuden ja puhtaan evankeliumin kehotuksen, nosti esiin alalukutulkintoja laajemman tulkinnan puhuttelijasta ja puhuteltavasta. Samoin tulkinnat saarnaohjeiden (ydin)sanomasta, kontekstista, ilmaisutehtävästä ja vaikuttamistehtävästä laajenivat selvästi. Tutkimukseni tulokset ovat loogisia ratkaisuja saarnaohjeiden jakobsonilaisista viestinnän perustekijöistä ja tehtävistä. Lisäksi päättelin, että laadullisen tutkimuksen tulkinnallisuus näkyy nyt saarnaohjeiden laaja-alaisina kontekstiratkaisuina. Toin myös esille, että PHIJO voisi sisältää graafisen viestintämallin, että täydellistä viestintämallia ei ilmeisesti ole ja että yksi käsite voi johtaa laadullisen tulkinnan rakentelussa moniin eri strukturaalisiin käsitehierarkioihin.
-
(2019)Tämän tutkielman tehtävänä on tarkastella, miten tunnustaminen kohdistuu diakonian työntekijöihin ja asiakkaisiin. Tämän kvalitatiivisen tutkielman tutkimusaineistona käytetään diakoniatyötä kuvaavia osioita vuosina 2008 ja 2012 julkaistuista Suomen evankelis-luterilaisen kirkon toimintaa kuvaavista nelivuotiskertomuksista nimeltä Monikasvoinen kirkko ja Haastettu Kirkko. Lisäksi tutkimusaineistoon kuuluu osa vuoden 2018 diakoniabarometriaineistosta. Aineisto analysoidaan hyödyntämällä teoriaohjaavaa sisällönanalyysiä. Tutkielman teoreettisena taustana toimivat filosofi ja sosiologi Axel Honnethin määrittämät tunnustamisen perusmuodot; rakkaus, oikeus ja arvostus. Tunnustamisella on suuri rooli diakoniatyössä johtuen sen merkityksestä työntekijöiden ja asiakkaiden identiteetin muotoutumiselle. Tunnustaminen ja sen muodot vaikuttavat myönteisesti yksilön itsetuntoon, käsitykseen itsestä tasavertaisena sekä omanarvontuntoon. Tunnustamisen muodot ovat usein limittäisiä ja käytännössä ne ilmenevät monilla eri tavoilla. Diakoniatyön asiakkaat tunnustetaan pääasiassa rakkauden ja oikeuden muotojen kautta. Rakkaus ilmenee asiakkaiden tarpeiden huomioimisena, välittämisenä ja henkilökohtaisten kohtaamisten kautta. Oikeus puolestaan ilmenee asiakkaiden käsittämisessä tasavertaisiksi sekä kollektiivisten oikeudenmukaisuutta korostavien arvojen ylläpitämisenä. Diakoniatyöntekijät tunnustetaan pääasiassa arvostuksen kautta. Arvostus ilmenee erityisesti diakoniatyöntekijöiden tekemän työn arvokkaana pitämisen kautta. Työntekijät kohtaavat myös arvostuksen puutetta, mikä ilmenee työntekijöihin kohdistettujen ennakkoluulojen kautta. Asiakkaiden yksilöllisten piirteiden ja saavutusten arvostusta ei juurikaan ilmennyt. Asiakkaiden ainutlaatuinen arvo sen sijaan nousee esiin. Diakoniatyön kontekstissa tulee kiinnittää erityistä huomiota siihen, että sekä diakonian työntekijät että asiakkaat saisivat osakseen tunnustusta. Käytännössä tunnustamisen perusmuotoja on vaikeaa asettaa käytännölliseen ympäristöön johtuen tunnustamisen muotojen moniulotteisuudesta. Diakoniatyön kontekstissa tunnustaminen voidaan ymmärtää pääasiassa lähimmäisenrakkaudeksi, joka toteutuu asiakkaan ja työntekijän välillä.
-
(2018)Kaksilähdeteoria on tällä hetkellä suosituin teoria synoptisen ongelman selittämiseksi. Sen mukaan Matteus ja Luukas käyttivät lähteenään Markuksen evankeliumia ja hypoteettista Q-lähdettä. Kaksilähdeteorialla on kuitenkin edelleen haastajansa. Näistä yksi on Farrer-Goulderin teoria, jonka mukaan Matteus kirjoitti evankeliuminsa Markuksen ja omien lähteidensä pohjalta ja Luukas käytti Markuksen ja omien lähteidensä lisäksi Matteuksen evankeliumia lähteenään. Farrer-Goulderin teorian yksi kannattaja on Mark Goodacre. Hän on julkaissut ajatuksiaan kirjassaan The Case against Q ja tiivistänyt kaksilähdeteoriaa vastustavat argumenttinsa 10 teesiin samalla nimellä otsikoiduilla internet-sivuilla. Esittelen tässä tutkielmassa ensin synoptisen ongelman tutkimushistoriaa, Mark Goodacren teesit ja kaksilähdeteorian pääperiaatteet. Sitten analysoin Goodacren teesit kaksilähdeteorian valossa pyrkien kuitenkin katsomaan todistusaineistoa kummankin teorian näkökulmasta. Tutkimuskysymyksenäni on Tunsiko Luukas Matteuksen evankeliumin? Johtopäätökseni on, että Luukas ei tuntenut Matteuksen evankeliumia. Useiden esimerkkien avulla osoitan, että Luukas ei näytä seuraavan Matteuksen tekstiä silloin, kun hän ei seuraa Markusta tai omia erityislähteitään. Näyttää todennäköisemmältä, että hän seuraa lähdettä, jota ei tunneta, ja jonka kaksilähdeteoriassa on nimetty Q-lähteeksi. Matteus käyttää samaa lähdettä. Farrer-Goulderin teorian suurin ongelma on se, että Luukkaan toiminta sen näkökulmasta on usein epäjohdonmukaista ja silloinkin, kun se selittäisi Luukkaan toiminnan, Matteuksen toiminta herättää kysymyksiä. Osoitan myös sen, että kaksilähdeteoriakaan ei onnistu selittämään kaikkia synoptisen ongelman kysymyksiä. Todellisuus evankeliumien takana näyttää olevan monimutkaisempi kuin yksinkertaistetut teoreettiset mallit. Erityisesti Markuksen evankeliumin mahdolliset variaatiot selittäisivät joitakin kaksilähdeteorian jättämiä aukkoja.
-
(2022)Tämä laadullinen tutkimus on aineistolähtöisesti toteutettu katsaus teologiopiskelijoiden muistoihin ja ajatuksiin liittyen uskontoon ja tunteisiin. Tutkimuksen tarkoituksena on löytää opiskelijoiden lapsuudesta, nuoruudesta sekä aikuisuudesta uskontoa ja tunteita yhdistäviä tekijöitä, jotka ovat tarkastelun kohteena juuri tunteiden näkökulmasta. Aiheen valinta on rakentunut henkilökohtaisesta kiinnostuksesta yksilön muokkaantuvasta uskonnollisuudesta eri ikäkausien aikana. Tutkimuskysymyksenä on: Millaisia uskonnon ja tunteiden yhdistelmään liittyviä muistoja sekä ajatuksia teologian opiskelijoilla on a) lapsuuteen, b) nuoruuteen ja c) aikuisuuteen liittyen. Osana tätä tutkimuskysymystä, aineistoa on käsitelty myös kokoavasti, kolme elämänvaihetta läpi leikaten sen suhteen, miten uskonnon ja tunteiden yhdistelmä on liitettävissä koherenssin tunteeseen. Ikävaiheita tarkastellaan E.H Eriksonin psykososiaalisen kehitysteorian näkökulmasta, ja lisäksi tutkimuksessa on käytetty Aaron Antonovskyn koherenssin teoriaa, joka on toiminut työkaluna etsittäessä teologiopiskelijoiden ikävaiheista uskontoon liittyviä elämänhallintaa vahvistavia ja toisaalta heikentäviä tekijöitä, ja niihin liittyviä tunteita. Koherenssin tunteen teoria on jakautunut kolmeen määrittelevään osa-alueeseen, ymmärrettävyyteen, hallittavuuteen sekä merkityksellisyyteen. Näiden osa-alueiden välityksellä ihminen kykenee säätelemään omaa elämänhallinnan tunnettaan. Tutkimusaineiston Helsingin yliopiston teologiopiskelijoista on kerännyt kirkkososiologian professori Anne Birgitta Pessi sekä Helsingin yliopistonlehtori Maija Penttilä vuosina 2018 ja 2019. Kyselyyn on vastannut 282 vapaaehtoista henkilöä, jotka ovat olleet eri ikäisiä sekä eri opintovaiheessa olevia opiskelijoita. Aineiston pelkistämisen perusteella muodostettiin 11 tekijää, jotka mainittiin liittyväksi uskontoon ja tunteisiin eri ikäkausina. Näitä olivat uskonnon harjoittaminen, toiminta, paikka, musiikki, tuonpuoleinen, sosiaalinen ympäristö, kirkollinen toimitus, opetus, identiteetti ja vakaumuksen muutos, kirkkovuoden tapahtumat sekä media ja kirjallisuus. Kaikki tekijät sisälsivät tunteita, joista eniten mainittiin turvallisuus, yhteisöllisyyden tunne ja yhteenkuuluvuuden tunne, ilo ja lohtu. Tämän tutkimuksen perusteella yleistyksenä voidaan pitää koherenssin teorian sekä psykososiaalisen kehitysteorian perusteella, että lapselle iltarukouksen lukeminen lisää turvallisuuden tunnetta ja nuoren yhteenkuuluvuutta sekä yhteisöllisyyden tunnetta vahvistaa merkittävästi rippikoulu. Aikuisuuden osalta yleistys ei ollut mahdollinen aineiston monipuolisuuden vuoksi.
Now showing items 1356-1375 of 1591