Browsing by Title
Now showing items 4390-4409 of 5644
-
(2011)Tutkielmassa arvioidaan taajuushuutokauppojen taloudellista tehokkuutta. Tutkielmassa tarkastellaan erityisesti huutokaupan allokatiivista tehokkuutta ja sen toteutumista kahdessa huutokauppatapauksessa. Työn metodeina on historiallinen tarkastelu taajuushuutokauppojen kehityshistoriasta, toimialatarkastelu teletoimialasta, peliteoreettinen analyysi monen kohteen huutokaupan taloudellisesta tehokkuudesta sekä huutokaupassa asetettujen huutojen suuruuksien sekä määrien analysointi Suomen ja Ruotsin 2,6 GHz:n huutokauppojen osalta. Historiallisen tarkastelun tuloksena esitetään, että huutokaupat ovat taloudellisesti tehokkaampi menetelmä kuin muut taajuusjakomenetelmät: arpajaiset, hallinnollinen arviointi tai ns. 'first come first serve' –menetelmä. Matemaattisen analyysin avulla määritellään tarkasti huutokaupan tehokkuus monen kohteen huutokaupassa ja miten huutokauppamekanismilla voidaan ohjata huutokauppa tehokkaaseen lopputulemaan. 2,6 GHz:n Suomen ja Ruotsin huutokauppojen osalta johtopäätöksinä esitetään, että Ruotsin huutokaupassa todennäköisesti saavutettiin tehokas lopputulema. Suomen huutokaupan osalta esitetään, että huutokaupan taloudelliset mekanismit eivät välttämättä ohjanneet huutokauppaa tehokkaaseen lopputulemaan. Suurimpana syynä Suomen huutokaupan mahdollisesti tehottomaan lopputulemaan voitaneen pitää huutokaupassa ilmennyttä, osittain mekanismista johtunutta, vähäistä kysyntää.
-
(2017)Tutkielmassa tarkastellaan millaisia merkityksiä Helsingin kaupungissa työskentelevät sosiaalialan ammattilaiset antavat pitkäaikaisasunnottomuudelle, millaisia tulkintoja he tuottavat pitkäaikaisasunnottomista asiakkaista ja heidän elämäntilanteistaan ja mitkä tekijät vaikuttavat pitkäaikaisasunnottomien sosiaalityön toimivuuteen Helsingissä. Tavoitteena on tuoda näkyviksi pitkäaikaisasunnottomien elämäntilanteita sekä heidän kanssaan työskentelevien sosiaalialan ammattilaisten kokemuksia pitkäaikaisasunnottomien parissa tehtävän sosiaalityön toimivuudesta. Teoreettinen viitekehys nojautuu sosiaalitieteelliseen tutkimukseen yksilön vastuun korostumisesta yhteiskunnallisessa keskustelussa, poiskäännyttämisestä poliittisena käytäntönä ja palvelujärjestelmän aktiivisena toimintana sekä rakenteellisen sosiaalityön merkityksestä huono-osaisten asianajajana. Tutkielma on laadullinen tutkimus. Syksyllä 2014 teemahaastatteluilla kerätty aineisto muodostuu yhdeksästä haastattelusta. Aineiston analysoinnissa on käytetty teemoittelua ja sisällönanalyysiä. Pitkäaikaisasunnottomuus määrittyy moniulotteisena ilmiönä ja muuttuvana liikkeellä olevana prosessina. Asunnottomuuden pitkittyminen määrittää oleellisimmin pitkäaikaisasunnottomuutta, tuen tarvetta ei kaikilla asiakkailla välttämättä ole. Osa asiakkaista asuu pysyvämmin ulkona. Yhteiskunnan rakenteelliset tekijät, kuten kohtuuhintaisten vuokra-asuntojen puute nähdään Helsingissä ensisijaisena syynä pitkäaikaisasunnottomuuteen. Pitkäaikaisasunnottomien sosiaalityön toimivuuteen liittyvät tekijät kytkeytyvät yksilötasolla asiakkaan kohtaamiseen, jossa yksilön vastuun ja yhteiskunnan huolenpitovastuun välisiä rajoja määritellään. Asiakkaan vastuun korostaminen voi johtaa palvelujärjestelmässä rakentuviin poiskäännyttämisen kynnyksiin. Sosiaalityön toimivuuteen vaikuttavat myös asunnottomille kohdennetut palvelut ja toimintakäytännöt palvelujärjestelmässä. Etenkin työhön ovat vaikuttaneet pitkäaikaisasunnottomuuden vähentämisohjelmien aikaansaamat muutokset, kuten asumispalveluiden riittävyys, toimivuus ja soveltuvuus sekä erilaiset asunnottomia koskevat sosiaalityön toimintakäytännöt. Sosiaalityön toimivuuteen vaikuttavat myös yhteiskunnan rakenteelliset reunaehdot, kuten poliittinen päätöksenteko ja yhteiskunnallinen ilmapiiri. Yhteiskunnan rakenteisiin vaikuttaminen ja huolenpitotyö näyttäytyvät keskeisenä osana pitkäaikaisasunnottomien sosiaalityötä.
-
(2014)Tutkielman tarkastelun keskiössä on aviopuolisoiden välinen avioside. Työn tavoitteena on hahmottaa, millä tavoin avioside määrittelee puolisohoivan ehtoja ja millä tavoin yksilön käsitykset avioliitosta, rakkaudesta ja moraalista nivoutuvat puolisoiden väliseen omaishoitopäätökseen. Aviositeen puolisoiden välille luoma yhteys ja sen merkitykset otetaan lähtökohdaksi pyrittäessä selventämään niitä mekanismeja, joiden kautta aviopuolisoiden välinen omaishoitopäätös rakentuu. Lisäksi puolisohoivaan sisältyviä erityisiä piirteitä, vaatimuksia ja ehtoja tarkastellaan aviositeen aikaansaamina merkityksinä. Tutkimuksen aineistona toimii kolmentoista aviopuolisoaan hoitavan omaishoitajan haastatteluaineisto. Haastateltavat rekrytoitiin pääasiassa Omaishoitajat ja Läheiset Liitto Ry:n välityksellä. Haastattelumenetelmänä käytettiin puolistrukturoitua haastattelumenetelmää ja jokainen haastattelu nauhoitettiin ja litteroitiin. Litterointi toteutettiin puhekielellä samalla anonymisoiden kaikki haastateltavien tunnistamisen mahdollistavat tiedot. Analyysivaiheessa litteroitua aineistoa lähestyttiin näytenäkökulmaa ja narratiivista analyysimenetelmää apuna käyttäen. Analyysissa aineistoa tarkasteltiin semioottisen otteen kautta kertomuksina, joiden kautta haastateltavat kuvailivat omaa elämäänsä siten, kuten he itse sen kokivat. Aineiston analyysin perusteella havaitaan, että vaikka aviopuolison hoitamista perustellaankin usein avioliitolla, pyritään varsinaisen avioliittoinstituution merkitystä kulttuurisine velvoitteineen ja moraalisine sääntöineen samanaikaisesti häivyttämään. Institutionaalisten seikkojen ja velvoitteiden sijaan haastatellut omaishoitajat korostavat puolisoiden välistä merkityksellistä parisuhdetta. Puolisoiden välinen avioside esitetään tunnekumppanuutena, joka perustuu puolisoiden väliselle ystävyydelle, emotionaaliselle läheisyydelle ja tunteiden jakamiselle. Mahdollisista hoivasuhteen mukanaan tuomista jännitteistä ja negatiivisista tunteista huolimatta sitoutumista puolison hoitamiseen kotona korostetaan voimakkaasti ja sitä halutaan jatkaa niin pitkään kuin mahdollista. Hoitopäätös pyritään esittämään hyvin vahvasti omana valintana. Hoitopäätöstä korostetaan omana, aktiivisena valintana erityisesti silloin, kun haluttiin korostaa omaa päätäntävaltaa ja puolustaa tehtyä ratkaisua. Vastaavasti valtaosa haastatelluista omaishoitajista paheksuu voimakkaasti sairastuneen puolison sijoittamista laitoshoitoon ja kokee sen moraalisesti vääränä. Tutkimuksessa selvisi, että vaikka aviopuolisoiden välinen side on laajentunut avioliittoinstituution puitteista tunnekumppanuutta korostavaan parisuhteeseen, elävät kulttuuriset käsitykset rakkaudesta, avioliitosta ja uskollisuudesta yhä sen rinnalla. Puolison sairastuessa vakavasti nämä lomittaiset odotukset luovat ristiriitoja, joista seuraa ambivalenssia ja jännitteitä puolisoiden väliseen suhteeseen. Näin tapahtuu etenkin puolisohoivasuhteessa, jossa hoiva muuttaa aviopuolisoiden välistä kumppanuutta. Vastuu, välittäminen ja riippuvuus koetaan aviositeeseen sisältyvinä, ja ne ovat kytköksissä sekä tunteisiin että moraaliin. Aviopuolisoiden väliseen aviositeeseen yhä sisältyvät moraaliset velvoitteet toimivat osaltaan puolison hoitamisen perusteena, ja myös estävät tästä eroamisen. Hoivaa tarvitsevan puolison hylkääminen rikkoisi paitsi aviositeen moraalisia velvoitteita, myös avioliiton pysyvyyden ihannetta vastaan.
-
(2017)Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, miten organisaation toimitusjohtajat viestintäjohtajansa näkevät ja millaisia odotuksia toimitusjohtajat viestintäjohtajaan kohdistavat. Tutkimuksen avulla pyrittiin myös hahmottamaan viestintäjohtajan roolia organisaatiossa strategisen viestinnän lähtökohdista tarkasteltuna. Tässä tutkimuksessa on vahva strateginen näkökulma, sillä viestinnästä on tulossa yhä strategisempi osa organisaatioiden toimintaa. Tutkimuksen tuloksia voidaan käyttää viestintäjohtajan työn, siihen vaadittavan osaamisen sekä yleisesti viestinnän tärkeyden laajempaan hahmottamiseen. Tutkielman teoreettinen viitekehys koostuu organisaatioiden viestinnän eri osa-alueista, strategisesta viestinnästä ulottuvuuksineen sekä johtamisesta ja strategisesta johtamisesta. Teoreettisessa viitekehyksessä käsiteltyjä teemoja yhdistää niiden linkittyminen viestintäjohtajan strategiseen rooliin organisaatiossa. Strategisen viestinnän muodostaessa tutkielman punaisen langan, liittyy organisaatioiden johtaminen ja viestintä oleellisesti viestintäjohtajan rooliin organisaatiossa. Tutkielma edustaa laadullista tutkimusta ja sen aineisto kerättiin teemahaastattelujen avulla. Tutkimusta varten haastateltiin kymmentä suomalaisen yrityksen toimitusjohtajaa. Heidän edustamiensa organisaatioiden joukossa oli niin Helsingin pörssissä noteerattuja kuin noteeraamattomia yrityksiä. Tutkimuksen tulosten perusteella toimitusjohtajat näkevät viestinnän ja viestintäjohtajansa elimellisenä osana organisaatiotaan. Vaikka viestintä lukeutuu organisaatioiden tukitoiminnoksi, on sillä tärkeä rooli organisaation menestyksen kannalta. Tukitoiminnossa toimiessaan viestintä auttaa organisaatioita toimimaan, sillä ilman hyvin toimivaa tukea ei organisaation menestyminen olisi mahdollista. Viestintää arvostetaan ja sen arvo organisaatioille tunnistetaan. Viestinnän ja viestintäjohtajan rooli organisaatiossa näyttäytyi tulosten perustella hyvin strategisena, sillä viestinnän rooliksi nähtiin organisaation suunnan näyttäminen ja toimintaympäristön luotaaminen. Toisaalta toimitusjohtajat odottivat viestintäjohtajien olevan strategisia partnereitaan ja haastajiaan. Viestintäjohtajasta piirtyi tutkimuksen aikana hyvin moninainen kuva. Toimitusjohtajat odottavat viestintäjohtajansa olevan monitahoisia strategisia toimijoita. Viestintäjohtajalta odotetaan viestinnällisen osaamisen ohella niin liiketoiminnallista kuin johtamiseen liittyvää osaamista.
-
(2020)Tutkin gradussani helsinkiläisen kaupunkisuunnittelun muutosta vuosien 1964–1971 välillä. Tarkasteltavalla ajanjaksolla suunnittelussa tapahtui siirtymä ylhäältä annetusta paternalistisesta suunnitteluparadigmasta nykypäivänä vallitsevaan osallistavaan malliin. Aikakaudella oli vallalla myös kolmas malli, jota kuvaan tutkimuksessani tieteelliseksi paradigmaksi. Nämä kolme mallia olivat tiiviissä vuorovaikutuksessa ja esiintyivät lomittain keskenään. Tarkastelen tutkimuksessani näiden kolmen mallin kautta, kuinka tämä kirjallisuudessa esitetty muutos nousee esiin helsinkiläisessä kaupunkisuunnitteluaineistoissa. Tutkimuksen lähdeaineistona käytän Helsingin vuoden 1961 keskustasuunnitelmaa, Helsingin kaupunkiseudun liikennetutkimusta vuodelta 1968, kaupunkisuunnitteluviraston Toiminnallisia selvityksiä -sarjan vuosien 1969–71 julkaisuja sekä muita aineistoja. Tutkimuksessani kuvailen, kuinka nämä kirjallisuuden pohjalta tyypittelemäni kolme paradigmaa ilmenevät, lomittuvat ja vertautuvat toisiinsa aikakauden suunnitteluaineiston retoriikassa ja taustaoletuksissa Tarkastelen myös näiden suunnitelmien myöhempiä konkreettisia toteutumia. Tietokoneiden kehityksen ja kansainvälisen vaikutuksen myötä systeemiajattelu ja kybernetiikka yleistyivät yhteiskunnallisessa suunnittelussa. Myös yhteiskunnallinen aktiivisuus kasvoi tarkasteluajanjaksolla. Molemmat näistä muutoksista näkyvät myös tarkasteltavan ajanjakson suunnittelumateriaaleissa: osallistava sekä tieteellinen paradigma nousevat selvemmin esiin paternalistisen paradigman kustannuksella. Tieteellisen mallin valtakausi oli lyhytkestoinen ja sen avulla saadut tulokset eivät vastanneet enemmistön tarpeita ja odotuksia. Tieteellinen suunnittelu muuntui rutiininomaiseksi insinöörityöksi ja keskittyi aluerakentamiseen, jossa lisääntyneet intressikonfliktit eivät olleet suunnittelijoiden esteenä. Nopea, reaktiivinen ja vallankumouksellinen uusi suunnittelutapa kohtasi merkittävää vastarintaa, mutta osia siitä on säilynyt tähän päivään saakka.
-
(2013)Ampuma-asepolitiikka ja aseharrastukset nousivat Suomessa julkisen keskustelun kohteiksi vuoden 2007 Jokelan kouluampumisten jälkeen, ja ne ovat siitä lähtien toistuvasti nousseet esille uusien ampuma-aseilla suoritettujen joukkosurmien myötä. Tutkielmassa perehdytään ampuma-aseharrastukseen julkisen debatin kohteena. Työn tavoitteena on tutkia miten ampuma-aseharrastusta on konstruoitu suomalaisessa asepoliitttisessa debatissa, miten aseharrastajat itse ovat kokeneet ampuma-asepoliittisen debatin sekä minkälaisesta yhteiskunnallisesta reaktiosta aseharrastusta merkityksellistävissä diskursseissa on ollut kyse. Tutkimuskysymysten selvittämiseksi on kerätty kaksi aineistokokonaisuutta. Ensimmäinen aineistokokonaisuus sisältää Helsingin Sanomien ja Ilta-Sanomien ajanjakson 2007–2011 ampuma-asepolitiikkaa käsittelevät pää- ja mielipidekirjoitukset sekä toimitukselliset kantaaottavat jutut. Lisäksi aineistoon sisältyy kaksi Suomi24-keskustelupalstan keskusteluketjua. Toinen aineistokokonaisuus muodostuu 3.5.2012–4.6.2012 kerätystä kysetutkimuksesta, johon vastasi yhteensä 1884 henkilöä. Kvalitatiivisen aineiston analyysissä on käytetty kriittistä diskurssianalyysiä, jonka lähtökohtana on ymmärrys kielenkäytöstä sosiaalisena ja yhteiskunnallisena käytäntönä ja toimintana. Tilastoaineiston analyysissä puolestaan on hyödynnetty ryhmien välisten keskiarvojen erojen tilastollista merkitsevyyttä mittaavaa varianssianalyysiä sekä ryhmien välisiä riippuvuuksia ilmentävää ristiintaulukointia. Internet- ja sanomalehtiaineistosta eroteltiin viisi diskurssia: uhan diskurssi, turhuuden diskurssi, sivistymättömyyden diskurssi, eronteon diskurssi ja normalisoiva diskurssi. Uhan diskurssissa aseharrastuksesta konstuoitiin kuvaa epäilyttävänä ja jopa vaarallisena toimintana, joka on jyrkästi ristiriidassa yleisen turvallisuuden kanssa. Aseharrastajat nähtiin diskurssissa itsekkäinä, vastuuttomina ja muiden turvallisuudesta piittamattomina henkilöinä. Turhuuden diskurssissa aseharrastus nähtiin turhuutena, josta harrastajien tulisi luopua ikään kuin varmuuden vuoksi. Sivistymättömyyden diskurssissa aseiden korkea määrä sinänsä nähtiin yhteiskunnan sivistymättömyyden merkkinä, ja aseharrastajat 'sivistymättöminä juntteina'. Eronteon diskurssissa korostettiin aseharrastamisen ja aseiden väärinkäytön eroa sekä metsästyksen erillisyyttä muusta aseharrastuskentästä. Normalisoivassa diskurssissa aseharrastuksesta konstruoitiin kuvaa tavallisena harrastuksena, jolla on tärkeä merkitys erityisesti monille nuorille. Tilastoaineiston avulla saatin selville, että aseharrastajat kokivat median suhtautuneen heidän harrastukseensa erittäin negatiivisesti. Näin kokivat aseharrastajista erityisesti ne, jotka seurasivat ampuma-asepoliittista keskustelua kaikkein aktiivisimmin. Myös yhteiskunnan suhtautuminen aseharrastukseen koettiin yleisesti negatiivisena, näin kokivat erityisesti Uudellamaalla asuvat ja korkeasti koulutetut aseharrastajat. Lisäksi selvisi, että ampuma-asepolitiikalla on ollut vaikutusta reaalipolitiikkaan: moni ampuma-aseharrastaja oli tehnyt äänestyspäätöksensä eduskuntavaaleissa 2011 ainakin osittain ampuma-asepoliittisista lähtökohdista. Tutkielman johtopäätöksenä oli, että ampuma-asepolitiikka on noudattanut niin sanotun moraalisen paniikin mallia, jossa aseharrastajista muodostettu uhkakuva on noussut suhteettomaksi. Aseharrastajia on kollektiivisesti syyllistetty joukkomurhista, ja heihin on julkisessa keskustelussa suhtauduttu pääosin negatiivisesti. Julkisessa keskustelussa hegemoniseen asemaan on noussut aseharrastuksen kyseenalaistava diskurssi, joka on osaltaan vaikuttanut esimerkiksi aselakien kiristykseen.
-
(2013)Tässä tutkielmassa tarkastellaan taidetoiminnan diffuusioon (leviäminen) ja institutionalisoitumiseen (juurtuminen) vaikuttavia tekijöitä ikäihmisten asumisyksiköissä. Taidetoiminnan järjestämistä vanhustenhuollon organisaatioissa puoltavat tutkimukset taiteen ja kulttuurin positiivisista vaikutuksista sekä ikäihmisten terveyteen että henkilökunnan työssä jaksamiseen. Tutkimuksen teoreettinen viitekehys perustuu aiempiin tutkimuksiin diffuusioon ja institutionalisoitumiseen vaikuttavista tekijöistä. Tutkimuksen empiirinen osuus toteutettiin haastattelemalla neljää henkilökunnan edustajaa kustakin helsinkiläisestä ikäihmisten asumisyksiköistä (3 kpl) puolistrukturoidun teemahaastattelun menetelmin. Saatua haastatteluaineistoa analysoitiin sisällön analyysilla. Yleisimmät taidetoiminnan diffuusioon vaikuttavat tekijät vanhustenhuollon yksiköissä ovat tämän tutkimuksen mukaan työntekijöiden henkilökohtaiset ominaisuudet ja yhteistyö muiden toimijoiden kanssa. Henkilökohtaisten ominaisuuksien nähtiin vaikuttavan diffuusioon positiivisesti, jos henkilökunnalla oli taidetoiminnan omaksumiseen esimerkiksi vaadittavaa tietotaitoa, kiinnostusta ja itsevarmuutta. Yhteistyön mm. taidealan toimijoihin ja taidetta järjestäviin vapaaehtoistyöntekijöihin koettiin vaikuttavan taidetoiminnan leviämiseen positiivisesti. Yleisimmiksi taidetoiminnan institutionalisoitumiseen vaikuttaviksi tekijöiksi nousevat tässä työssä taidetoiminnan vaikuttavuus sekä ulkoinen tuki. Vaikuttavuus liittyi taidetoiminnan positiivisiin vaikutuksiin asukkaissa ja hoitohenkilökunnan työn helpottumiseen, mikäli he hyödynsivät taiteellisia lähestymistapoja työssään - tekijä vaikuttaakin institutionalisoitumiseen positiivisesti. Ulkoinen tuki liittyy mm. taidetoiminnan ja koko vanhustenhuollon rahoitukseen, ja mikäli sitä pidettiin riittämättömänä, tämän nähtiin vaikuttavan institutionalisoitumiseen negatiivisesti. Taidetoiminnan leviämiseen ja juurtumiseen vaikuttavia tekijöitä ei ole ennen tutkittu diffuusion ja institutionalisoitumisen näkökulmista. Tämän tutkimuksen mukaan taidetoiminnan diffuusioon ja institutionali-soitumiseen näyttäisi vaikuttavan suureksi osaksi tekijät, joita esim. Rogers ja Goodman & Dean ovat tuoneet ilmi - riippumatta siitä, että nämä tekijät on todennettu erilaisissa tutkimuskonteksteissa, eikä niiden soveltuvuutta suomalaisen vanhustenhuollon kontekstiin ole ennen tarkasteltu. Tutkimusalueen tuntemattomuudesta aiheutuu tämän tutkimuksen luonne monia yksittäisiä tekijöitä kartoittavana työnä. Koska kartoitettavia tekijöitä oli paljon, tutkimuksen tieto jää paikoin pintapuoliseksi. Se tarjonnee kuitenkin pohjaa aiheesta tehtäville, syvällistä tietoa hakeville jatkotutkimuksille.
-
(2013)This thesis is a study about art as a constructive element of the society. The aim of this work is to prove the significant and special nature of art as a creator of the future of the society, as well as show how the curiosity of art is a part of social and political research. The scientific argument of the thesis is based on studies by Claude Lévi-Strauss and Victor Turner. The main thread and the basic concept of the work has been to examine the term 'bricoleur', used in Lévi-Strauss`s 'La Pensée Sauvage' to describe a person recreating new by using the surrounding society as his material. The starting point of this thesis is to study and examine the relationship between the bricoleur and art. The key work from Victor Turner has been 'The Forest of Symbols: Aspects of Ndembu Ritual', and also 'The Ritual Process: Structure and Anti-Structure'. The viewpoint of Lévi-Strauss has been extended by using the thoughts and arguments of Turner´s studies about ritual symbolism. By comparing the thoughts of these two anthropologists the intention is to show the diverse and versatile meaning of art as a constructor of the society. The subject has been examined by using artistic examples. The thesis focuses especially on the work and the artistic production of three artists. Diego Rivera and Frida Kahlo are examples of visual artists and Jean Sibelius is an example from the field of music. The study analyzes and examines the artistic repertoire of other artists as well, such as the art work of Pablo Picasso´s. The basis of the selection of the artists has been their great social impact as well as the fact that they lived in the same era on different continents. The structure of the thesis has been divided into four main sections: The first part examines art as a phenomena and focuses on theoretical and historical definition, as well as the relationship between art and society. The chapter is to make the reader understand what the thesis is talking about when it is talking about art. The second part is about the nature of art as a creator of cohesion through the light of artistic examples and social circumstances. Through the examples of Rivera, Kahlo and Sibelius the artistic work shall be seen as an empowering element of the society. The third chapter concentrates on the analysis of the artistic data and proves how the comparison of the artistic work is relevant, even if it was born on two different continents. The aim of the chapter is to show through very concrete examples how it is possible to create the new through art. The fourth section examines the work of Lévi-Strauss and Victor Turner. The chapter looks into the anthropological discussion of the subject. The chapter also intends to show how by studying the ritual context and symbolic meaning of art, as well as the nature of bricoleur, the role of art will be understood as an important and significant element in society. The study argues that art has a unique role as a force that regenerates and recreates the society. It also shows the significance of art as a transformative, intergrative and empowering phenomena.
-
(2013)Tutkielman aiheena on uskonnollinen kääntymys 1990-luvulla syntyneeseen venäläisperäiseen uususkonnollinen liikkeeseen, Viimeisen testamentin kirkkoon (Tšerkov poslednego zaveta). Kirkon sanoma on apokalyptinen ja tiivistyy ajatukseen käsillä olevasta kriittisestä ajanjaksosta, jonka kuluessa sekä ihmiskunnan että maapallon tulevaisuus ratkeaa. Kääntyneet pitävät kirkon perustajaa, Vissarionia (Sergei Torop) uudestisyntyneenä Jeesuksena, joka on palannut maan päälle opettaakseen ihmisille uudenlaisen, harmonisen tavan elää. Kirkon oppi ja siihen liittyvät käytänteet konkretisoituvat selkeimmin Krasnojarskin alueella sijaitsevassa Siperian-yhteisössä, niin kutsutulla Luvatulla maalla. Paikallisuuden keskeisestä roolista johtuen tutkimus keskittyy tarkastelemaan erityisesti yhteisössä asuvien Vissarionin seuraajien kääntymystä. Keskeisenä tavoitteena on selvittää kääntymyksen eri ulottuvuuksia tilassa ja ajassa. Työ pohtii kääntymyksen kontekstisidonnaisuuksia ja jatkuvuutta suhteessa kääntyjien menneisyyteen ja ajatuksiin tulevaisuudesta. Ennen kaikkea kysytään, miten kääntymys vaikuttaa elämään tässä ja nyt, ja miten suhde ympäröivään maailmaan ja itseen rakentuu kääntymyksen kautta. Analyysissa Vissarionin seuraajien omat narratiivit kulkevat rinnatusten teoreettisten näkökohtien kanssa. Tutkimuskysymyksensä ja näkökulmansa puolesta työ osallistuu kahteen ajankohtaiseen diskurssiin: yhtäältä uskonnollisesta kääntymyksestä käytävään antropologiseen, ja toisaalta uususkonnollisuudesta käytävään yleiseen keskusteluun. Tutkimuksessa käytetty pääasiallinen metodi on vajaan kolmen kuukauden (kesä-elokuu 2011) mittainen kenttätyö Viimeisen testamentin kirkon Siperian-yhteisössä. Aineistoa on kerätty enimmäkseen kahdessa kylässä: yhteisön kulttuurisessa keskuksessa, Petropavlovkassa, sekä sen hengellisessä keskuksessa, Aurinkokaupungissa. Aineisto koostuu pääosin osallistuvan havainnoinnin tuloksista, nauhoitetuista ja kirjallisesti muistiin merkityistä haastatteluista sekä epämuodollisista keskusteluista. Tutkimukseen on haastateltu kirkon virallisten edustajien lisäksi yhteisössä asuvia Vissarionin seuraajia sekä muutamia yhteisön ulkopuolella asuvia uskovia. Aineistona on käytetty myös Viimeisen testamentin kirkon tuottamaa painettua ja audiovisuaalista materiaalia, kirkosta julkaistuja tieteellisiä ja journalistisia artikkeleita sekä kirkon entisten jäsenten kirjoituksia. Aineistoa tarkastellaan vasten laajaa teoreettista kirjallisuutta. Viimeisen testamentin kirkon syntyyn ja apokalyptisen sanoman muodostumiseen ovat vaikuttaneet niin historiaan liittyvät pettymykset kuin tulevaisuuteen liittyvät toiveetkin. Perestroika laukaisi murenevassa Neuvostoliitossa ennennäkemättömän hengellisen etsinnän aallon, jonka vaikutukset näkyvät laajasti Vissarionin seuraajien kääntymyksen taustalla. Yhteiskunnallinen epävarmuus ja toisaalta vapautuminen loivat areenan, josta käsin ihmiset etsivät uutta tapaa rakentaa elämää ja tulevaisuutta. Menneisyys ei kuitenkaan riitä selittämään kääntymyksen jatkuvuutta. Kääntymyksen ylläpitäminen näyttäytyy monisyisenä prosessina. Ajan myötä motivaatioita liikkeeseen sitoutumiseen muotoillaan uudestaan, usein teologisista näkökulmista käsin. Vissarionin seuraajien tapauksessa käytännön elämään liittyvien valintatilanteiden ja paikallisuuden merkitys sitoutumisen ja kääntyjäidentiteetin määrittelijänä korostuu. Tutkimuksen johtopäätöksenä on, että kääntymys on yhteiskunnalliseen, kulttuuriseen ja henkilökohtaiseen kontekstiinsa vahvasti sidoksissa oleva prosessi. Kääntymys suhteutuu alati muovautuvaan itseymmärrykseen ja käsitykseen todellisuuden luonteesta. Kääntymyksessä on kyse muutoksesta. Pikemminkin kuin alun, keskikohdan ja lopun käsittävänä tapahtumana sitä tulisi tarkastella kehityskulkuna, jolla on taustat, suuntaa luova kulminaatiopiste ja jatkuvuus.
-
(2020)Tutkielma tarkastelee diskurssiverkostojen roolia varhaiskasvatusta säätelevässä poliittisessa päätöksenteossa. Työn taustalla on varhaiskasvatukseen kohdistuneista muutoksista käyty yhteiskunnallinen keskustelu, joka näyttäytyy erityisesti henkilöstön osaamista koskevan argumentoinnin osalta vahvasti jännitteisenä. Tutkielman tavoitteena on tunnistaa varhaiskasvatuksen poliittisissa diskursseissa yhteisesti jaettuja uskomuksia sekä selvittää, millaisia poliittisia toimijoita ne yhdistävät. Lisäksi tavoitteena on lisätä ymmärrystä varhaiskasvatuksen poliittisten toimijoiden välisestä polarisoitumisasteesta poliittisen järjestelmän sisällä. Tutkielma perustuu kannatuskoalitioviitekehyksen mukaiseen oletukseen keskenään kilpailevista poliittisista toimijoista, jotka muodostavat koalitioita jakamiensa uskomusten pohjalta ja, jotka näitä uskomuksia hyödyntäen pyrkivät vaikuttamaan poliittisiin prosesseihin. Tutkimusaineisto koostuu uutta varhaiskasvatuslakia koskevalla lausuntokierroksella annetuista poliittisista lausunnoista, joiden osalta tarkastelu kohdistetaan henkilöstön osaamista koskeviin väittämiin. Diskurssiverkostoanalyysin avulla selvitetään millaiset lausunnoissa esiintyvät uskomukset edistävät koalitioiden muodostumista. Menetelmä mahdollistaa moniulotteisen poliittisen diskurssin tarkastelun verkostollisena kokonaisuutena ja lisää näin ymmärrystä yhteisiä poliittisia diskursseja hyödyntävien poliittisten toimijoiden välisistä suhteista. Tutkielmassa osoitetaan, kuinka erityisesti laatua, asiantuntijuutta ja moniammatillisuutta koskevat uskomukset koskien henkilöstön osaamista jakoivat varhaiskasvatuksen poliittiset toimijat kahteen koalitioon. Pedagogisen asiantuntijuuden ja moniammatillisen osaamisen koalitiot näyttäytyivät voimakkaasti omaa asiantuntijuuttaan puolustavina ja diskurssiverkosto rakentui siten koulutuspoliittisen kiistan ympärille. Uskomuksiin kohdistuvien erimielisyyksiensä rinnalla pedagogisen asiantuntijuuden ja moniammatillisen osaamisen koalitiot myös hyödynsivät niitä niin sanottua hybridisaatioprosessia edistävinä neutraaleina käsitteinä. Keskusteluyhteyttä tukevaa siltaa edusti esimerkiksi neutraalina pidetty laadun käsite, jonka avulla koalitiot pyrkivät kuitenkin perustelemaan lähinnä omien intressiensä oikeellisuutta. Näennäinen samanmielisyys näyttäytyi siten koalitioiden tekeminä strategisina valintoina. Näin ollen tulokset vahvistivat esitettyjä oletuksia ideoiden ja uskomusten merkityksestä poliittista prosessia ohjaavina ja koalitioita muodostavina. Johtopäätöksenä esitetään, että toimijoiden välisten suhteiden ja asemoitumisen lisäksi poliittisten ydinuskomusten varaan rakentuvan ideationaalisen vallan merkitys tulee poliittisessa päätöksenteossa tunnistaa. Koalitioiden asema poliittisella kentällä riippuu uskomusten saamasta statuksesta ja sitä kautta toimijoille tarjoutuneista vaikuttamisen mahdollisuuksista. Diskurssiverkostoanalyysin avulla kyetään tarkastelemaan samanaikaisesti sekä uskomuksien että toimijoiden roolia vaikuttamisen välineinä, mikä avaa uusia mahdollisuuksia poliittisen vallan tutkimukseen. Tutkielma rakentaa samalla uusia avauksia suomalaisen varhaiskasvatuksen yhteiskuntatieteelliselle tutkimukselle, jossa poliittisia diskurssiverkostoja ei olla aiemmin tutkittu.
-
(2014)Tutkielmassa tarkastellaan suomalaisen sosiaalidemokraattisen työväenliikkeen kansainvälisyyskasvatuksessa esitettyjä näkemyksiä kansallisesta ja kansainvälisestä ajanjaksolla 1965–1978. Tutkimustehtävän asettelun kautta pyritään avaamaan näkökulmia myös sosiaalidemokraattisen liikkeen ja kansallisvaltion suhteen tarkasteluun. Kansainvälisyyskasvatukseksi määritellään tutkielmassa valtio-oppia, kansainvälisyyttä ja työväenliikettä käsittelevät oppiaineet. Tutkimustehtävä yhdistää työväenliikkeen historian sekä kansainvälisten suhteiden tutkimusta. Aiemmassa tutkimuksessa on esitetty, että Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP) integroitui kansallisvaltioon viimeistään 1960-luvulla. Vastaavasti on esitetty, että kansainvälisyyden merkitys myös työväestön arjessa kasvoi toisen maailmansodan jälkeen. Työväenliikkeen tutkimuksessa 1960-luku on nähty murroskautena, mutta suomalaisen kansainvälisen ja kansallisen suhdetta sosiaalidemokraattisessa ajattelussa ei ole tarkasteltu tämän murroskauden ajalta. Tutkielmassa liikkeen ideologian tarkastelu on rajattu toteutettavaksi sosiaalidemokraattisen sivistystyön näkökulmasta. Näkökulma kytkeytyy ajatukseen sosiaalidemokratiasta modernin ajan yhteiskunnallisena liikkeenä, jossa valistus nähtiin edistyksen keinona. Tarkasteltu ajanjakso alkaa vuodesta 1965, jolloin kansandemokraattinen sivistystyö irtautui sosiaalidemokraattisesta sivistystyöstä. Aiempaan tutkimukseen perustuvan näkemyksen mukaan sivistystyön valistusihanteet hiipuivat 1970-luvun lopulla, minkä vuoksi tarkastelu päätetään vuoden 1978 tienoille. Kehitys on nähtävissä myös sivistystyön organisaatiossa: yhteiskunnallisen kasvatuksen painotus vaihtui ammatillisiin lyhytkursseihin. Tutkielman lähestymistapa on aatehistoriallinen: sivistysaineistoja tarkastellaan poliittisena ajatteluna Quentin Skinnerin kehittämän menetelmän mukaan. Skinnerin tarkastelutapaan yhdistetään Markku Hyrkkäsen sekä Michael Freedenin esitykset aatehistorian menetelmästä. Tarkastelussa työväenliikkeen kansainvälisyyskasvatuksen keskeisiksi paikoiksi esitetään Työväen Sivistysliitto (TSL) sekä Työväen Akatemia. Käytetyt alkuperäislähteet kattavat TSL:n opintokerhojen ja kirjeopiston opintoaineistot kansainvälisyyskasvatuksen osalta, TSL:n ja Työväen Akatemian toimintakertomukset sekä aikalaiskirjallisuutta. Muina lähteinä tutkielmassa käytetään työväenliikettä, kansansivistystyötä, sosiaalidemokratiaa, kansainvälisiä suhteita sekä yhteiskunnallisia liikkeitä käsittelevää tutkimuskirjallisuutta. Tutkimustehtävän asettelu perustui ajatukseen muutoksesta, mutta sivistystyön opetuksessa muutoksen lisäksi näkyi myös paljon jatkuvuutta. Sivistystyöstä välittyvä kuva ei ole täysin yhtenäinen, mutta usein toistuvia esityksiä on ollut mahdollista löytää. Sivistystyön sosiaalidemokraattiset maailmankuvat perustuivat pääasiallisesti sosialismin, demokratian ja työväestön käsitteiden ympärille: työväestön maailmanhistoriallisena tehtävänä esitettiin valtaosassa opetusaineistoja demokraattisen sosialismin toteuttaminen. Demokraattisen sosialismin mukaan rakennetussa maailmassa tuli sivistystyön aineistojen mukaan toteuttaa kansanvallan, tasa-arvon, suunnitelmallisuuden, velvollisuuksien ja oikeuksien, vapauden ja maailmanlaajuisen solidaarisuuden periaatteita. Liikettä ei nähty yksinomaan kansallisena tai kansainvälisenä, vaan painotukset vaihtelivat. Erityisen voimakkaasti sivistystyön piirissä korostui näkemys tiedosta kansainvälisyytenä, missä kansainvälisyyskasvatukselle annettiin suuri merkitys liikkeen kansainvälisyyskasvatuksen piirissä esitettyjen tavoitteiden saavuttamisessa. Jatkuvuuden ja muutoksen suhteesta sivistystyössä tutkielmassa päädytään johtopäätökseen, jonka mukaan sivistystyön ei voida esittää integroituneen kansallisvaltioon tai luopuneen sosialismin tavoitteesta ja työväestöstä maailmanhistoriaa muuttavana voimana. Tutkielman tulosten ja aiemman tutkimuksen perusteella voidaan esittää, että sosiaalidemokraattisen sivistystyön ja työväenliikkeen poliittisen käytännön tason välillä vallitsi jännite ajanjaksolla 1965–1978. Näin ollen tutkielma tuo uusia näkökulmia työväenliikkeen ja kansallisvaltion suhteen kehityksen tarkasteluun: 'vanhan' yhteiskunnallisen liikkeen institutionalisoituminen ei ole ollut samanaikaista ja yhdenmukaista koko liikkeessä, vaan kehitys on sisältänyt myös liikkeen sisäisiä jännitteitä.
-
(2011)Pro gradu- tutkielmassani tarkastelen julkista tilaa ja tilakäyttöjen avulla. Tilakäyttöjä tarkastellaan kaupunkipuiston kautta kaupungissa. Tutkimuskohteeksi on valittu Kaisaniemen puisto sen historiallisen merkityksen ja sijainnin kannalta Helsingissä. Kaupunkipuistoja käytetään erityisesti virkistyskäyttöön ja vapaa-ajan toimintaan. Tämä piirre yhdistää sen vahvasti demokratian periaatteisiin tilasta, jota kaikkien on mahdollista käyttää. Pro gradu- tutkielman teoreettinen pohja on rakennettu Henri Lefebvren tilateorian ja Don Micheliin puiston haltuunottoon liittyvän teorian yhdistelmästä. Aineistona toimii kenttätutkimuksen avulla kerätty aineisto. Havainnointi-menetelmällä kerätystä aineistosta laaditaan kolme erityyppistä aineistoa: havainnot, tilastot ja käyttäytymiskartat. Kerättyä aineistoa tutkitaan puiston tilakäyttöjen kannalta sisällönanalyysia apuna käyttäen. Analyysissa Kaisaniemen puiston käyttäjät jaotellaan eri käyttäjätyyppeihin: ulkoilija, läpikulkija, oleilija, työskentelijä ja ei-käyttäjä. Varsinkin iltaisin puisto otetaan haltuun usean eri ryhmän toimesta. Merkittävin käyttäjätyyppi puistotilan kannalta ovat oleilijat, joihin voidaan tarkemmin määritellä miehet, tummaihoiset ja teini-ikäiset. Päivisin useammat käyttäjätyypit kuten läpikulkijat, urheilijat, oleilijat ja työskentelevät taistelevat haltuunotosta. Haltuunoton tulos määrittää puiston lopullisen tilan ja paljastaa käyttäjien väliset valtasuhteet. Tilakäytöt ovat suuressa roolissa Kaisaniemen puiston tilan tuottamisessa.
-
(2020)Tiivistelmä – Referat – Abstract Tarkastelen pro gradu-tutkielmassani EU:n ulkoasiainhallinnon ja Venäjän ulkoministeriön strategista viestintää ja strategisia narratiiveja disinformaatioon ja propagandaan liittyvistä uhkakuvista. Pyrin vastaamaan kysymykseen siitä, millaisia uhkakuvia disinformaatioon ja propagandaan liitetään Venäjän ja EU:n näkökulmasta strategisilla narratiiveilla, miten ne vertautuvat toisiinsa, ja miten toimijat siten rakentavat maailmankuvaansa. Pyrin myös vastaamaan kysymykseen siitä, onko kyseinen strategisten narratiivien kehikko toimiva tapa tutkia tällaista uhkakuviin liittyvää kysymyksenasettelua. Tutkielmani teoreettisen kehyksen muodostaa sosiaalinen konstruktivismi yhdessä strategisten narratiivien kategorioiden kanssa. Sosiaalisessa konstruktivismissa toimijoiden identiteetit ja käsityksen uhkakuvista rakentuvat vuorovaikutuksessa toistensa kanssa suhteessa vallitsevaan maailmanpoliittiseen systeemiin. Strategisten narratiivien refleksiivinen ymmärrystapa vuorostaan perustuu konstruktivismiin. Strategisten narratiivien systeemi- identiteetti- ja asianarratiivien kategoriat pyrkivät kukin kuvailemaan tiettyä käsitystä toimijan maailmankuvasta ja ne näyttäytyvät tutkimuksessani uhkakuviin liittyvän strategisen viestinnän tutkimisen keinona. Tutkimusaineistoni koostuu EU:n ulkoasiainhallinnon ja Venäjän ulkoministeriön verkkosivujen englanninkielistä materiaalista, jossa esiintyy sana ”propaganda” tai ”disinformaatio”. Aineistoa on täydennetty kummankin toimielimen aihetta käsittelevillä politiikkaohjausdokumenteilla. Aineistorajaus alkaa vuoden 2014 alusta ja loppuu vuoden 2019 toukokuuhun ja Euroopan parlamentin vaaleihin. Aineiston analyysissa ja järjestelyssä on käytetty apuna sisällönanalyysia ja teemoittelua. Tutkimuksen keskeisenä tuloksena todetaan, että Venäjän luomia uhkakuvia pystyi parhaiten kuvaamaan identiteettinarratiiveilla, kun taas EU:n kohdalla asianarratiivit tuottivat mielekkäämpiä tuloksia. Systeeminarratiiveissa kummatkin toimijat viestivät ymmärrystään propaganda- ja informaatiosodan uhasta, mutta myös eroja oli havaittavissa. Strategiset narratiivit vastasivat uhkakuvia käsittelevään tutkimuskysymykseen vaihtelevasti ja kategorioiden toimivuus riippui toimijan viestinnän luonteesta. Johtopäätöksenä Venäjän maailmankuva heijastelee tutkimuksen pohjalta näkemystä moninapaisesta maailmasta, jota uhkaa ensisijaisesti USA. Venäjä itse ei ole tässä maailmankuvassa uhka, mutta Venäjän uhasta viestiminen nimetään propagandaksi. EU:n vastaavassa maailmankuvassa käsitteisiin liittyviä toimijoita ja uhkakuvan lähteitä on monia niin sisäisesti kuin ulkoisestikin. Venäjä nähdään suurimpana uhkana hajautetusti paitsi jäsenmaiden sisäisille poliittisille prosesseille ja demokraattisille vaaleille, myös EU:n lähialueille. Yhteistyötä pyritään tekemään uhkien torjumiseksi useilla asiapainotteisilla ratkaisuilla läpi julkisen ja yksityisen sektorin.
-
(2022)Maisterintutkielmassa selvitetään, miksi Rakennusliiton merkittäväksi tavoitteeksi nousi pääalansa talonrakennusalan yrityskohtaisen luottamusmiesjärjestelmän saavuttaminen. Rakennusalan yrityskohtainen luottamusmiesjärjestelmäkokeilu eri vaiheineen ja sen lopullinen saavuttaminen sijoittuivat vuosien 1984–1992 välille. Yritykset alkoivat hyödyntämään aliurakointia yhä enemmän 1980-luvulla, mikä loi epävarmuutta luottamusmiesjärjestelmään. Luottamusmiesjärjestelmän yrityskohtaisuudella Rakennusliitto tavoitteli järjestelmän jatkuvuutta, varmuutta sekä parempaa otetta työpaikoista. Aiemmin yrityskohtaisen luottamusmiesjärjestelmän puuttuminen oli syönyt Rakennusliiton omia resursseja. Rakennusliiton yrityskohtaisen luottamusmiesjärjestelmän tutkiminen avaa uudenlaisen tirkistysikkunan perinteisen työmarkkinapolitiikan historiaan, jota on usein tutkittu kolmikannan näkökulmasta. Yrityskohtainen luottamusmiesjärjestelmä luotiin aikana, jolloin 1990-luvun lama oli iskenyt erityisesti rakennusalaan sekä Rakennusliittoon, ja Suomessa toimi työnantajamyönteinen Esko Ahon hallitus. Tämä vaikutti siihen, ettei työntekijäpuoli saanut juuri parannuksia työehtosopimuksiin. Suomen 1990-luvun lama on nähty myös taitekohtana, jonka jälkeen ay-liikkeen voima on hiipunut, ja sen jäsenmäärä on lähtenyt laskuun. Tutkielman metodina on käytetty historiankirjoituksen lähdekriittistä menetelmää. Tutkielma on tehty narratiivisesta näkökulmasta. Tutkielman tärkeimmät aineistot ovat Kansalliskirjaston digitoidusta aineistosta löytyvät Etelä-Suomen ja Länsi-Savon sanomalehdet, Rakennusliiton toimintasuunnitelmat, liittokokousten ja hallituksen pöytäkirjat, työehto-osaston yhteenvedot ja arviot työehtosopimuskierroksista. Tutkielmaa varten on haastateltu myös Rakennusliiton entisiä työntekijöitä. Tutkielma päättyy analysointiin rakennusalan luottamusmiesjärjestelmän nykyisistä käytännöistä, sen tulevaisuudesta sekä tämänhetkisestä työmarkkinapolitiikan tilanteesta. Koko luottamusmiesjärjestelmä kehittyi Rakennusliiton ajamaan suuntaan työnantajaosapuolen vastustuksesta huolimatta, koska Rakennusliitto oli asettanut uudistuksen niin isoksi kysymykseksi työehtosopimuksia laadittaessa. Tästä johtopäätöksenä voi esittää, että yleinen käsitys koko ammattiyhdistysliikkeen heikentymisestä 1990-luvun laman aikana ei täysin pidä paikkansa Rakennusliittoon osalta. Rakennusliiton yrityskohtaisen luottamusmiesjärjestelmän tutkiminen antaa tietoa siitä, miksi rakennusalan yrityskohtainen luottamusmiesjärjestelmä muodostui Rakennusliiton toimintakohteeksi 1980- ja 1990-luvulla, ja miten Rakennusliitto saavutti yrityskohtaisen luottamusmiesjärjestelmän.
-
(2011)Suomessa säädettiin vuonna 1968 laki koulujärjestelmän perusteista. Sen nojalla maassa siirryttiin rinnakkaiskoulujärjestelmästä kunnalliseen yhtenäiskouluun eli peruskouluun vuosina 1972-1977. Laissa varattiin yksityisille oppikouluille mahdollisuus toimia uudessa järjestelmässä, koulun omistajayhteisön niin halutessa, kunnan peruskoulua korvaavana kouluna. Vuonna 1974 lakia muutettiin siten, että kunta sai päättää, ottiko se yksityisen koulun koulusuunnitelmaansa vai ei. Suomeen jäi nelisenkymmentä yksityistä koulua, joista pääosa sijaitsi Helsingissä. Korvaavia kouluja näistä oli 24. Tässä pro gradu -tutkielmassa tarkastellaan Yksityisoppikoulujen Liiton (YOL) toimintaa peruskouluuudistuksen täytäntöönpanovuosina 1970-1977. Liiton päätavoitteena oli yksityiskoululaitoksen säilyttäminen. Pyrkimyksenä on selvittää YOL:n aiemmin lähes käyttämättömän arkistoaineiston avulla, millainen liitto oli rakenteeltaan, millaisilla intresseillä ja resursseilla se toimi ja millaisia suhdeverkostoja se koulutaistelun yhteydessä rakensi. Samalla pyritään luomaan laajempi kuva siitä, mitkä yhteiskunnalliset tahot puolustivat yksityiskoululaitoksen säilyttämistä Suomessa ja millaisin motiivein. Tästä syystä tutkimuksen lähdeaineistona hyödynnetään mm. Vapaan koulutuksen tukisäätiön arkistoaineistoa, opettajien ammattijärjestöjen lehtiä sekä peruskoulu-uudistusta koskevaa kirjallisuutta. Laadullisen verkostotutkimuksen keinoin yksityiskoululaitosta kannattaneet piirit hahmotetaan sosiaalisena verkostona, joka rakentui yhteisten intressien pohjalle. Tästä verkostosta käytetään termiä yksityisoppikouluväki. Tutkimustuloksena on, että yksityisoppikouluväki sosiaalisena verkostona rakentui ennen kaikkea ideologisten intressien pohjalle. Kyse oli pyrkimyksistä puolustaa porvarillista suomalaista yhteiskuntamuotoa ja vastustaa vasemmiston vaikutusvallan kasvua. YOL oli 1970-luvun Suomessa yksi monista porvariston taisteluelimistä. Yhdessä vuonna 1973 perustetun Vapaan koulutuksen tukisäätiön kanssa se kävi puolustustaistelua suojellakseen epäpoliittisena instituutiona pitämäänsä koululaitosta, jonka nähtiin joutuneen ideologisen hyökkäyksen kohteeksi. Yksityisoppikouluväki oli pieni, mutta sangen vaikutusvaltainen ryhmittymä. Ydinjoukko koostui muutamasta kymmenestä suomalaisen yhteiskunnan vaikuttajasta, joita yhdisti korkea koulutus, porvarillis-isänmaallinen arvomaailma ja jossain määrin myös yhteiset kokemukset sotavuosilta. Joukkoa leimasi halu rakentaa suomalaista yhteiskuntaa oman arvomaailmansa pohjalta; niin ikään se korosti kansalaisten oikeutta vapaaseen ja omaehtoiseen kasvatukseen sekä yksilölliseen omistusoikeuteen. Tavoitteessaan yksityisoppikouluväki onnistui kohtalaisesti. Ilman sen aktiviteettia ja tehokasta verkostoitumista sekä ennen muuta vahvoja poliittisia ja taloudellisia tukijoita tämä tuskin olisi onnistunut. Oman lisänsä onnistumiseen antoi julkisuuteen vuonna 1975 noussut Pirkkalan koulukokeilu, joka osaltaan lietsoi porvarillista arvomaailmaa edustavien tahojen epäluuloja vasemmiston koulutuspolitiikkaa kohtaan ja altisti heitä tukemaan yksityiskouluja. Vaikka taistelu osin onnistuikin, suurta kannatusta se ei saavuttanut. Moni näki yksityisoppikouluväen toiminnan taantumuksellisena reaktiona ja yrityksenä säilyttää vanhoja, epätasa-arvoisuutta ylläpitäviä valtarakenteita. Esiin maalailtu pelko siitä, että kunnallinen peruskoulu veisi Suomen sosialismiin, ei saanut joukkoja liikkeelle yksityiskoulujen puolesta. Esimerkiksi opettajien myönteinen suhtautuminen kunnalliseen koululaitokseen osoittaa, etteivät he pääsääntöisesti nähneet koulu-uudistuksessa tämänkaltaista ideologista vaaraa.
-
(2011)Tässä Pro gradussa tutkitaan Helsingin yliopiston ja Madridin Complutense -yliopiston opiskelija-aktiivien kirjoituksia yliopistouudistuksista vuosina 2008-2009. Työssä tutkitaan, miten opiskelijat oikeuttavat mielipiteitään uudistuksista, mihin oikeuttamisen maailmoihin puheet sijoittuvat ja millaisia eroja ja yhtäläisyyksiä maiden oikeutuspuheiden välillä esiintyy. Maailmoja tunnistamalla ja vertailemalla muodostetaan kuva kiistan tärkeimmistä kysymyksistä maiden opiskelijoiden keskuudessa. Tutkimustyö tehtiin Boltanskin ja Thövenotn oikeuttamisteoriaan pohjautuvalla julkisen oikeuttamiSen analyysi -työkalulla (JOA). JOA:n avulla voidaan erotella toisistaan teoriassa esiintyvät seitsemän eri oikeuttamisen maailmaa sekä tutkia maailmojen välisiä oikeutusyhdistelmiä. Analyysin pääpaino on laadullisessa aineiston erittelyssä, mutta se sisältää myös kvantitatiivisia tulkintoja. Tulosten perusteella kansalaisuuden maailma hallitsee oikeuttamispuheita kummassakin maassa. Suomalaiset vetoavat kansalaisuuden maailmassa enemmän päätöksenteon demokratia-argumentointiin, espanjalaisopiskelijat luottavat ennen kaikkea tasa-arvoisuuteen pohjautuvaan argumentaatioon. Lisäksi espanjalaiset kokevat vastustajien määrän korostamisen riittävän oikeutukseksi sinänsä. Yhtäläistä keskustelussa ovat myös vastakkainasettelut ja yhdistelmät kansalaisuuden, teollisuuden ja markkinoiden maailmojen kesken. Tyypillisimmin markkinoiden ja teollisuuden arvot tuomitaan kansalaisuudesta käsin. Maiden argumentointi eroaa siinä, että Suomen opiskelijat vetoavat painokkaammin inspiraation ja kodin maailmojen arvoihin. Vain Espanjassa käydään sen sijaan keskustelua väkivallasta. Maiden opiskelijaliikkeille on yhtenäistä se, että yliopistouudistusten vastaiset puheet kiinnittyvät selkeästi perusteellisempaan yhteiskunnalliseen kritiikkiin. Argumentointitavoissa on merkkejä eurooppalaisille uusliikkeille tyypillisestä yhteiskuntakritiikistä, jota nimitetään talouden ylivallan vastustamiseksi. Opiskelijaliikkeet kiinnittyvät uusliikkeisiin myös siten, että ne arvostavat suoraa ja keskustelevaa demokratiaa.
-
(2020)Tutkielmassa tarkastellaan Suomalaisen kommunistisen puolueen (SKP) Neuvosto-Venäjällä ja -Ukrainassa 1918–1920 harjoittamaa huolto- ja teollisuustoimintaa: perustettuja laitoksia, toteutumattomia suunnitelmia sekä huolto- ja teollisuustoiminnan suhdetta. Tutkielma tuo huolto- ja teollisuustoiminnasta aiemmassa tutkimuksessa käsiteltyä tarkemman, monipuolisemman ja luotettavamman kuvan esitellen toiminnan sen koko laajuudessaan. Työn päälähteenä on SKP:n arkistoksi kutsuttu kokoelma, joka sisältyy Kansallisarkistoon mikrofilmattuihin Venäjän valtion sosiaalisen ja poliittisen historian arkiston aineistoihin. SKP:n alaisia huoltolaitoksia olivat Kostroman läänissä Buin siirtola, Pietarissa Vasili-Ostrovan huoltola, lastenkoti ja päävastaanottolaitos, Permin läänissä maakommuuni Tuki, Tverin läänissä kaksi kesäsiirtolaa sekä Ukrainassa lähellä Kiovaa invalidihuoltola. Pietarissa huoltoasioita järjesteli huoltokomitea. Laitoksista Buin siirtola ja Vasili-Ostrovan huoltola aloittivat toimintansa ennen SKP:n perustamista. Perustettujen laitosten lisäksi uutta siirtolapaikkaa etsittiin keväällä ja kesällä 1919 Vladimirin, Rjazanin ja Kostroman lääneistä. SKP:n teollisuustoimintaa järjesteli SKP:n teollisuuskomitea. Teollisuuskomitean alaisia tehtaita olivat puuteollisuusliike Salama Buissa, paperitehdas Alku ja pahvitehdas Työ Kostromassa, taloustarvetehdas Tarmo Muromissa sekä työkalutehdas Voima ja pukimo- ja pesulaitos Taisto Pietarissa. Lisäksi teollisuuskomitean alaisena toimi Petroskoissa aputyöosasto, jonka tehtävänä oli jakaa avustusta ja järjestää puna-armeijassa palvelevien perheille töitä. Teollisuuskomiteassa suunniteltiin toteutunutta laajempaa toimintaa, ja toteutumattomia hankkeita olivat muun muassa sahaliike Petroskoissa, laivatelakka Pietarissa sekä rautatiekonepaja Ukrainassa. Teollisuustoimintaa rahoitettiin Venäjän korkeimman kansantalousneuvoston myöntämillä varoilla. Teollisuustoiminnan ja huoltotoiminnan rajaa ei määritelty tarkasti, ja teollisuustoiminta sai myös huoltotoiminnan piirteitä. Sekä huolto- että teollisuustoiminnan tarkoituksena oli auttaa Suomen sisällissodan seurauksena Venäjälle paenneita punapakolaisia. Huhtikuussa 1919 teollisuuskomitean senhetkisten tehtaiden toiminta päätettiin lopettaa, lukuun ottamatta Voimaa ja Taistoa. Tarkoituksena oli sopivan tehdaspaikan löydyttyä keskittää kaikkien teollisuuskomitean alaisten tehtaiden työntekijät yhteen laitokseen. Laaditut suunnitelmat peruuntuivat, kun kaikki asekuntoiset miehet määrättiin mobilisoitaviksi puna-armeijaan vuoden 1919 toukokuussa. SKP:n keskuskomitea päätti lopettaa harjoittamansa huolto- ja teollisuustoiminnan vuoden 1919 elokuussa. Huoltolaitosten toiminta lopetettiin vuoden 1919 loppuun mennessä. Maakommuuni Tuen toiminta oli loppunut jo vuoden 1919 alussa sotatoimien levittyä alueelle. Aiemmin SKP:lle kuuluneet pakolaisten huoltoon ja avustamiseen liittyvät tehtävät siirrettiin kansallisuuskomissariaatin Suomen osastolle. SKP:n teollisuuslaitosten toiminta lopetettiin vuoden 1920 alkuun mennessä. Poikkeuksena oli Salama, joka alkoi vuoden 1920 alusta toimimaan SKP:n alaisena, mutta rahoituksen suoraan venäläisiltä saavana tehtaana. Kesällä 1920 Salama päätettiin luovuttaa paikalliselle neuvostolle, kun suomalaiset kommunistit alkoivat keskittää toimintaansa Karjalaan.
-
(2008)Art and economy seem to go had in hand in the art market. Underneath the surface the relationship between the two spheres is more complicated, because a highly valued piece of art can be harder to sell than a piece less valued by the art circles. In the field of art, success in the market is often seen to befall artists who are trying to make money, not art. This is mainly because art and money have different, and often contradicting, conceptions of value. The purpose of this study is to find out how galleries solve the puzzle of combining art and economy in their communication. This study also bears a special purpose connected to the sociology of Niklas Luhmann. This purpose is to find out how a gallery acts as a structural link between two functionally differentiated subsystems of society, namely art and economy. Private art galleries that deal artworks to the general public are at the heart of this study. While doing this a gallery is not only a private firm trying to make profit, but also a gatekeeper for the art world. It makes decisions concerning what artists are to be seen by the larger public. Over the past few years the role of the gallery has changed in some respects. In Helsinki, for example, there are ten galleries that bear the name 'alternative gallery'. Some of these are amongst the most respected galleries in Helsinki. The second purpose of the study is to find out, how these so called alternative galleries differ from the more traditional ones in their communication about art. Research material for the study includes interviews of eleven art dealers working in private galleries – five alternative galleries, three prestigious galleries and three traditional galleries. Two people that have tested the limits of the traditional model for a gallery were also interviewed. These interviews are analysed using analytical strategies that have been derived from the sociology of Niklas Luhmann. This kind of method does not contradict the theory and its premises. The study thus leaves more room for theoretical implications. The results indicate that an art gallery finds the connection between art and economy problematic for two, mostly overlapping, reasons. Firstly, good art will not always sell as well as bad art. Secondly, the market draws art towards overtly commercial forms that are seen to threaten the substance of art. The problems that money and economic value raise are more evident in galleries that form around a private firm. The galleries in these spoke about their relationship with artists in the frame of family. In the alternative galleries, where economic pressure was minimized, the relationship between an artist and a gallery was spoken of in the frame of friendship. It was not as binding as in the traditional galleries and the responsibility of making an artist succeed in the market was given to the artist himself. The study also indicates that the special responsibility of the gallery is to control the economic communication that infiltrate in the system of art. The galleries managed to do this by redirecting communication back to art in various ways. The white, box-like interior of the gallery and the way of keeping price tags away from the paintings are ways of directin attention to the art and away from money. Interviewed, the gallery owners often made clear that they worked in the field of art, making art happen, so to speak. A gallery seems to be oriented towards controlling the influence of economy. It does this by silencing the unwanted effects and boosting the positive effects of the market. If we observe society as a system consisting only of communication, art galleries serve a special function. They disguise the positive irritations coming from economy as art system's own processes and hide the unwanted ones. The function of a gallery is not purely to stop money interfering art nor to bring money to art, but to direct attention to the positive effects of economic irritation to hide the underlying paradox of commodifying the art work.
-
(2020)Tutkimus käsittelee lastensuojelun työntekijöiden kokemuksia teatteri-ilmaisuharjoitteiden käytöstä työssä jaksamisen tukemisessa. Tutkimuksen tutkimuskysymykset ovat: mitkä asiat tukevat sosiaalitoimen työntekijöiden työssä jaksamista, millaisia kokemuksia lastensuojelun sosiaalitoimen työntekijöillä oli teatteri-ilmaisun työpajoista ja millä tavoin teatteri-ilmaisutyöpajat voivat tukea työssä jaksamista. Tavoitteena on saada lisätietoa taiteen mahdollisuuksista työhyvinvoinnin tukemisessa sekä selvittää lastensuojelun työssä jaksamisen kokemuksia. Työni keskeiset käsiteet ovat työhyvinvointi, työssä jaksaminen, taide ja teatteri-ilmaisun harjoitteet. Tutkimus on laadullinen tutkimus ja tulokset on analysoitu sisällönanalyysilla. Tutkimusta varten rakennettiin teatteri-ilmaisuharjoitteita sisältävä työpaja, jonka osallistujia haastateltiin ryhmähaastatteluiden muodossa. Tämän lisäksi toteutettiin yksi yksilöhaastattelu teatteri- ja yhteisötyön ammattiohjaajalle. Tutkimuksen teoreettinen viitekehys pohjautuu Deweyn taiteen kokemuksellisuudelle. Tutkimustulosten mukaan lastensuojelun työntekijät ovat kehittäneet erilaisia tapoja työssä jaksamisen tueksi, mutta vaikuttavin tekijä on organisaatiosta lähtevät toimet. Työntekijät katsovat, että työmäärän rajaus, laadukas perehdytys ja osaava esihenkilötoiminta auttavat jaksamaan vaativassa toimessa. Teatteri-ilmaisuharjoitteiden kokemukset olivat positiivisia. Työntekijät kokivat toiminnan tuottavan iloa, rentouttavan olotilan sekä alentavan stressitasoja. Harjoitteiden avulla osallistujat oppivat työkavereista uusia yllättäviä puolia ja kokivat tämän tukevan työyhteisön vuorovaikutusta. Teatteri-ilmaisuharjoitteiden toiminnalle nähtiin mahdollisuuksia esimerkiksi osana työnohjaustapaamisia. Teatteri-ilmaisuntyöpaja rakennettiin tätä työtä varten, jolloin se toimi pilottina tällaiselle toiminnalle. Työpaja kesti noin kaksi kuukautta, jonka aikana tapaamisia oli yhteensä kolme ja ne kestivät puolestatoista tunnista kolmeen. Osallistujat kokivat toiminnan onnistuneeksi ja hyödylliseksi. Tutkimukseni perusteella taidetoiminnan käytöllä olisi mahdollista koskettaa sellaisia työssä jaksamisen alueita, mihin muut toiminnot eivät ulotu. Työn ohjaaminen perustuu kommunikointiin, mutta taideharjoitteet pureutuvat myös fysiikkaan ja sanoja pakoilevaan tunnetietoisuuteen. Lastensuojelussa työskennellään moniongelmaisten ja haastavien asiakkaiden ja tilanteiden kanssa, joten työn purkaminen moninaisin keinoin on välttämätöntä. Taiteen harjoittamisella on tieteellisesti todistettuja laajamittaisia vaikutuksia terveyden- ja hyvinvoinnin osana, joten sen on aika tulla osaksi työhyvinvoinnin rakenteita.
Now showing items 4390-4409 of 5644