Browsing by Title
Now showing items 405-424 of 615
-
(2021)Tiivistelmä Psilosybiinin terapeuttisia vaikutuksia tutkittiin jo 1950- ja 1960-luvuilla, mutta tutkimus tyrehtyi, kun psilosybiini luokiteltiin laittomaksi huumausaineeksi 1970-luvulla. Kiinnostus psilosybiinin terapeuttiseen potentiaaliin on herännyt 2000-luvulla uudelleen. Yhdysvaltain elintarvike- ja lääkevirasto FDA on nimennyt psilosybiiniavusteisen psykoterapian läpimurtoterapiaksi masennuksen sekä hoitoresistentin masennuksen hoidossa vuonna 2018. Tässä katsauksessa tarkasteltiin, minkälaisia tuloksia psilosybiiniavusteisen psykoterapian vaikutuksesta masennukseen on saatu 2000-luvulla tehdyissä kliinisissä tutkimuksissa. Tutkimustulosten lisäksi tarkasteltiin tutkimusten puutteita ja hoidon turvallisuutta. Tutkimusaineisto kerättiin PubMed-tietokannasta syys- ja lokakuun 2021 aikana. Moderni tutkimus psilosybiiniavusteisen psykoterapian vaikutuksesta masennukseen on vasta hyvin alkuvaiheessa. Tulokset ovat positiivisia: potilaiden masennusoireet olivat kaikissa tutkimuksissa merkitsevästi vähentyneet heti hoidon jälkeen ja vaikutus kesti muutamasta viikosta muutamaan kuukauteen. Tutkimusten otoskoot ovat kuitenkin pieniä ja vain puolet tutkimuksista on plasebokontrolloituja. Plasebokontrolloiduissa tutkimuksissa on käytetty ristikkäisasetelmaa, sokkoutus on haastavaa ja sen onnistumisesta on raportoitu puutteellisesti. Nämä tekijät heikentävät efektikokojen luotettavuutta. Huolellisesti toteutettuna psilosybiiniavusteinen psykoterapia on turvallinen hoitomuoto. Psilosybiinin sivuvaikutukset olivat ohimeneviä, eikä vakavia sivuvaikutuksia havaittu lainkaan.
-
(2018)Psilocybin assisted psychotherapy is a combined psychological and psychopharmacological mental health intervention. It is currently in research for the treatment of mood and personality disorders, and addiction. Psilocybin is a short-lasting central nervous system drug which can produce a psychedelic experience. Its clinical applications have been studied in the 60s and 70s and again during the 21th Century. In this review I examine the theoretical characteristics of psilocybin assisted psychotherapy and outline the practical arrangements of a psilocybin session. My primary sources are first and second phase clinical studies published this century during the new wave of psychedelic research. A psychedelic experience is an altered state of consciousness affecting perception, emotions and cognitions. The experience frequently provides insights into oneself and one’s connectedness to the surroundings. Research suggests the safety of therapeutic dose psilocybin use and good tolerability in a controlled environment. A psychedelic experience within a therapeutic setting appears to decrease mental health disorder symptoms and promote positive life-style changes. The pharmacological effects of psilocybin last for six hours. The method requires a novel session structure. The session is planned to maximize the positive impact of a psychedelic experience. Verbal interaction is hindered by the effects of psilocybin and discussion is left for other sessions. For the duration of the experience, the participant is encouraged to lay down, wear a sleep mask, and listen to a carefully created playlist. Two therapists with personal experience in altered states of consciousness are present by the participant. Psilocybin may occasion intense but transient anxiety which has subsided through the therapists’ psychological support in clinical research settings.
-
(2023)Syöpäsairaudet ovat yleisin kuolinsyy maailmassa, ja parantumattomaan syöpään liittyy usein potilaan elämänlaatua merkittävästi haittaavaa ahdistus- ja masennusoireilua. Usein tähän psyykkiseen ahdinkoon liittyy eksistentiaalista kärsimystä, joka juontuu esimerkiksi kuolemanpelosta, elämän merkityksettömäksi kokemisesta, yksinäisyydestä ja toivottomuudesta. Psykedeeliavusteisia hoitomuotoja pidetään yhtenä tulevaisuuden mahdollisuutena osana palliatiivista hoitoa syöpäsairailla, sillä psykedeelien tuottamiin tajunnantilan ja kognition muutoksiin sekä henkisiin kokemuksiin on liitetty eksistentiaalisen kärsimyksen vähenemistä ja elämän merkitykselliseksi kokemisen lisääntymistä. Klassisten psykedeelien kentältä erityisesti psilosybiini on herättänyt lääketieteellistä kiinnostusta, sillä sitä on käytetty vuosituhansien ajan eri ihmisyhteisöissä sakramentaalisiin ja parantaviin tarkoituksiin. Tämän kirjallisuuskatsauksen tarkoituksena on selvittää, miten psilosybiini on yhteydessä ahdistuksen ja masennuksen vähenemiseen syöpäsairailla potilailla. Tiedonkeruumenetelmänä käytettiin systemaattista aineistohakua Scopus- ja Web of Science -tietokannoista. Mukaan valikoitui viisi yksittäistä tutkimusta, joista neljässä tutkittiin syöpää sairastavien henkilöiden masennus- ja ahdistusoireiden muutosta suhteessa psilosybiinin nauttimiseen kontrolloidussa tutkimusympäristössä. Viides tutkimus on seurantatutkimus yhdelle edellä mainituista kokeellisista tutkimuksista. Tutkimusten valintakriteerinä oli, että koehenkilöiden ahdistusta ja masennusta oli mitattu jollakin kvantitatiivisella menetelmällä ja että tutkimus oli julkaistu vuoden 2000 jälkeen. Tämän katsauksen tulokset osoittivat, että psilosybiini yhdessä kokemukseen valmistelevien ja sitä integroivien tapaamisten kanssa tuottaa merkittävää ahdistuksen ja masennuksen vähenemistä. Koehenkilöt arvioivat psilosybiinikokemukset itselleen merkityksellisiksi ja luonteeltaan henkisiksi. Muutokset olivat myös ajassa pysyviä. Psilosybiinin tuottamilla mystisillä kokemuksilla löydettiin myös olevan medioiva rooli psilosybiinin tuottamien positiivisten vaikutusten välittymisessä, vaikka yhteys ei ollutkaan enää 4,5 vuoden seurantajakson päättyessä tilastollisesti merkitsevä. Tämä katsaus antaa viitteitä siitä, että psilosybiinillä on potentiaalia syöpäsairaiden potilaiden masennus- ja ahdistusoireilun vähentämisessä sekä elämänlaadun parantamisessa osana palliatiivista hoitoa. Psilosybiinin vaikutusmekanismeiksi ahdistus- ja masennusoireilun vähentämisessä on ehdotettu henkisyyden kokemuksia sekä juurtuneiden ajattelu- ja käyttäytymismallien muuttumista, mutta varmuutta ei toistaiseksi ole. Tähän katsaukseen valittujen tutkimusartikkelien osalta rajoitteisiin lukeutuu mahdollisesti vinoutunut otos, jossa lähtötason kiinnostus psykedeeleihin voi olla valtaväestöä suurempi, sekä keskusteluhoidon ja psilosybiinin yhteisvaikutus, jota ei voitu vakioida. Tulevaisuudessa tarvitaan jatkotutkimuksia entistä kattavammalla otannalla tulosten vahvistamiseksi sekä laadullista tutkimusta psilosybiinin vaikutusmekanismien tarkemmaksi ymmärtämiseksi.
-
(2022)Tavoitteet. Psykedeelit ovat siirtymässä viihdekäytöstä mielenterveyden hoitokeinoksi. Psykedeeliavusteista terapiaa on tutkittu monen eri mielenterveyden häiriön hoitamisessa, kuten masennuksessa, ahdistuneisuudessa ja PTSD:ssä. Psykedeelien vaikutusmekanismeista ei vielä tiedetä tarpeeksi, mutta yhdeksi vaikuttavaksi tekijäksi on ehdotettu kognitiivisen joustavuuden lisääntymistä. Tässä katsauksessa tarkastellaan psykedeelien vaikutuksia kognitiiviseen joustavuuteen sekä akuutisti että psykedeelisen kokemuksen jälkeen, ja pohditaan kognitiivisen joustavuuden merkitystä psykedeeliavusteisessa terapiassa. Menetelmät. Katsauksessa esitellään viisi (5) tutkimusta vuosilta 2018–2022 psykedeelien ja kognitiivisen joustavuuden välisistä yhteyksistä, joista yksi (1) on toteutettu kliinisellä populaatiolla. Tutkimukset haettiin Google Scholar-, Scopus- ja Pubmed-tietokannoista hakusanoilla ”flexibility”, ”cognitive flexib” AND ”psychedelic”, ”mdma”, ”lsd”, ”ayahuasca”, ”psilocybin”. Tulokset ja johtopäätökset. Tutkimustulokset psykedeelien vaikutuksista kognitiiviseen joustavuuteen ovat ristiriitaisia erityisesti akuuttien vaikutusten osalta, mutta pidemmän aikavälin tulokset ovat yhteneväisempiä, että kognitiivinen joustavuus lisääntyy sekä viikon että kuukauden jälkeen psykedeelisestä kokemuksesta. Tutkimukset ovat kuitenkin alustavia, joten luotettavia johtopäätöksiä on vielä vaikeaa tehdä. Psykedeelien positiiviset vaikutukset mielenterveyteen voivat osaltaan selittyä suoraan kognitiivisen joustavuuden lisääntymisellä, mutta kognitiivinen joustavuus saattaa olla myös psykedeelien vaikutuksia välittävänä tekijänä psykedeeliavusteisessa terapiassa.
-
(2023)Tavoitteet: Palliatiivisen hoidon tarve tulee kasvamaan tulevaisuudessa väestön ikääntyessä. Psyykkinen oireilu, kuten mieliala-, ahdistuneisuus- ja eksistentiaalinen oireilu, on palliatiivisen hoidon piirissä yleistä, ja sen hoitaminen on toistaiseksi osoittautunut haastavammaksi kuin peruspopulaatiossa. Psykedeeliavusteinen psykoterapia (psychedelic-assisted psychotherapy, PAT) on hoitomuoto, jonka soveltamista psykiatriaan on alettu 2000-luvulla tutkia uudestaan lähes täydellisen parikymmentä vuotta kestäneen tauon jälkeen. Tässä tutkielmassa arvioidaan kirjallisuudessa kertynyttä näyttöä psykedeeliavusteisen terapian sovellettavuudesta, tehokkuudesta ja turvallisuudesta palliatiivisen hoidon kontekstissa. Menetelmät: Tutkimuskirjallisuus haettiin PubMed-, Web of Science - ja Google Scholar -tietokannoista hakusanalla ”psychedelic-assisted psychotherapy palliative care”. Tutkimuksia etsittiin myös aiheeseen liittyvien artikkeleiden lähdeluetteloista. Tulokset ja johtopäätökset: Tulosten mukaan psykedeeliavusteinen terapia on turvallinen ja hyvin palliatiivisen hoidon kontekstiin soveltuva hoitomuoto. Tutkimuksissa saavutettiin efektikooltaan suuria vaikutuksia potilaiden ahdistus-, masennus- ja eksistentiaalisissa oireiden hoidossa. Tutkimusta on kuitenkin tehty vielä kohtuullisen vähän ja tulosten tulkintaa rajoittaa tietyt metodologiset haasteet, kuten sokkouttamisen vaikeus ja odotusvaikutukset. Psykedeeliavusteinen terapia on kuitenkin lupaava hoitomuoto, jonka tutkimus tulee todennäköisesti lisääntymään lähivuosina entisestään.
-
(2018)In today’s health-care, evidence-based medicine is practised, which means that treatment needs to be based on the latest research. Country-specific guidelines, that help to apply latest research into practise, are created to standardize treatment and to ease the work of clinicians. In my thesis I will compare Finnish (käypä hoito) and Canadian (CANMAT) recommendations for psychosocial treatment of depression. Various therapies can be used in the treatment of depression. Cognitive and interpersonal psychotherapies and behavioural activation have the strongest recommendation in the treatment of acute depression. The most clear difference between the recommendations is regarding psychodynamic therapies; In finnish recommendation psychodynamic therapies are seen as effective as other therapies, whereas in Canadian recommendation the grading for it is not as strong. The lack of research on psychodynamic therapies is most likely a major factor in it’s weaker position. The amount of research has increased in recent years and the grading of psychodynamic therapies has improved accordingly in both recommendations. The position of psychodynamic therapies in the treatment of depression is still controversial which can be seen in the difference between Finnish and Canadian recommendations.
-
(2019)Tavoitteet. Tämän kandidaatintutkielman tarkoituksena on luoda katsaus psykogeenis-ten äänihäiriöiden kuntoutusmenetelmiin sekä niiden vaikuttavuuteen. Tässä kirjalli-suuskatsauksessa pyrin kartoittamaan psykogeenisten äänihäiriöiden syntymekanisme-ja, interventioita sekä puheterapian roolia häiriön hoidossa. Lisäksi pyrin selvittämään erilaisten kuntoutusmenetelmien vaikuttavuutta. Menetelmät. Tutkimus toteutettiin integroivana kirjallisuuskatsauksena, jonka aineisto on koostettu tieteellisistä artikkeleista. Artikkelit ovat valikoituneet hakulausekkeen pe-rusteella. Hakulausekkeeni ovat: (psychogenic AND speech disorders) AND (speech therapy). Tulokset ja johtopäätökset. Psykogeenisiä äänihäiriöitä arvioidaan ja hoidetaan monitie-teellisesti. Äänen arvioinnissa käytetään endoskooppisia tutkimuksia, äänen akustista analyysia sekä erilaisia kyselylomakkeita. Psykologisten taustatekijöiden arviointi suori-tetaan potilashaastatteluin ja kyselylomakkein. Psykogeenisten äänihäiriöiden kuntou-tuksessa yhdistyvät ääniterapia sekä psykologinen kuntoutus. Ääniterapiaa toteutetaan fonaatiota tavoittelevilla konservatiivisilla ääniharjoituksilla. Psyykkisiä taustatekijöitä hoidetaan keskustelemalla asiakkaan kanssa äänihäiriön synnyttäneistä sekä ylläpitä-vistä tekijöistä sekä kognitiivisen käyttäytymisterapian menetelmiä hyödyntäen. Ääniterapia tehoaa hyvin psykogeenisten äänihäiriöiden hoidossa edellyttäen, että terapiaan sisältyy äänihäiriötä ylläpitävän psyykkisen kuormituksen lievittäminen. Erityisesti kognitiivinen käyttäytymisterapia on osoittautunut tässä tehokkaaksi. Lisää tutkimusta tarvittaisiin siitä, millä ehdoin puheterapeutti voi toimia hoitavana ammattilaisena psykogeenisen äänihäiriön hoidossa ja riittääkö esimerkiksi Suomessa opiskellun logopedian opintokokonaisuuteen sisältyvän psykologian oppimäärä häiriön hoitoon.
-
(2022)Tavoitteet. Päihdeongelmilla viitataan yleisesti sellaiseen päihteiden käyttöön, jonka yhteydessä terveysriskit ovat lisääntyneet tai tilanteeseen, jossa jonkin päihdehäiriön diagnostisen kategorian kriteerit täyttyvät. Päihderiippuvuus on puolestaan oireyhtymä, jonka tyypillisiä piirteitä ovat muun muassa päihteen käytön pakonomaisuus, vieroitusoireet ja toleranssin kasvu sekä päihteen käytön jatkuminen haitoista huolimatta. Muuhun väestöön verrattaessa päihdehäiriödiagnoosin omaavilla esiintyy selkeästi enemmän mielenterveysongelmia, minkä lisäksi päihdehäiriöihin liittyy sosiaalista syrjäytymistä sekä vahvoja stigmoja. Matalan kynnyksen päihdepalvelut ovat päihteiden käyttäjille suunnattuja palveluita, joissa asiakkaalta vaadittavia edellytyksiä palveluihin hakeutumisessa on madallettu normaaleihin palveluihin verrattaessa. Monissa matalan kynnyksen päihdepalveluissa voi esimerkiksi asioida anonyymisti, päihtyneenä sekä ilman ajanvarausta. Tämän kirjallisuuskatsauksen tarkoituksena on pyrkiä selvittämään psykologien tuottamia hyötyjä ja mahdollisuuksia matalan kynnyksen päihdepalveluissa ottaen huomioon muun muassa päihdehäiriöiden ja muiden mielenterveysongelmien voimakkaan samanaikaissairastavuuden. Tämän lisäksi tarkoituksena on herätellä psykologian opiskelijoita sekä jo valmistuneita ammattilaisia alati pahenevaan päihdetilanteeseen. Menetelmät. Katsauksen aineisto etsittiin käyttämällä PubMed ja OvidMedline tietokantoja hakusanoilla: “substance abuse”, “harm reduction”, “substance use disorder + mental health”, “substance abuse + psychologist”, “low-threshold services”, “low-threshold services + psychologist” sekä näiden yhdistelmiä. Tämän lisäksi tiedonhaussa hyödynnettiin jo löydettyjen artikkelien lähdeluetteloja. Tulokset ja johtopäätökset. Useiden tutkimusten mukaan psykologien koulutus sekä valmiudet soveltuisivat päihdehäiriöiden hoitoon. Moniammatillisen tiimin tarjoamana mielenterveysapua yhdistettynä päihdehoitoon pidettiin parhaimpana hoitomuotona samanaikaisesti ilmeneville päihde- ja mielenterveyshäiriöille. Matalan kynnyksen päihdepalveluissa toimivista psykologeista kirjallisuudesta ei löytynyt tietoa, mutta tutkimusten mukaan lyhyillä interventioillakin saatiin vähennettyä asiakkaiden riskialtista päihteiden käyttöä sekä luotua motivaationaalista siirtymää kohti päihdehäiriöstä kuntoutumista. Psykologien laajan mielenterveystietämyksen sekä vuorovaikutustaitojen perusteella myös matalan kynnyksen päihdepalveluissa oletettavasti hyödyttäisiin heidän osaamisestaan. Nykyisen päihdetilanteen suunnatessa alati huolestuttavampaan suuntaan psykologien panostus päihdekriisiin voisi näkyä pilottihankkeena, jossa psykologien palveluita tarjottaisiin matalan kynnyksen päihdepalveluissakin.
-
(2017)In organizations it is more and more common to understand that time is not the only resource employees possess. The concept of psychological capital is intended to describe those people’s psychological resources that positively affect the quality of work. Psychological capital depicts people’s ability to appraise situations positively and succeed in goals based on confidence, motivation and failure tolerance. It can be developed intentionally and it is a measurable concept. It consists of four dimensions: hope, optimism, resilience and self-efficacy. Psychological capital has an effect, among other things, on work performance and well-being. So far, there is only preliminary evidence that psychological capital can be developed with short intervention trainings. However, the scope of the interventions so far have been narrow. Research on the development of psychological capital is very limited and more research is needed. This review states that by understanding the antecedents of psychological capital more comprehensive and effective interventions can be developed. In addition, the shortcomings of the research and suggestions for future studies are highlighted.
-
(2023)Tavoitteet. Työn vaatimuksilla on merkittävä vaikutus yksilön hyvinvointiin työssä. Mitä paremmin työhyvinvointia selittävät tekijät tunnetaan, sitä tehokkaammin nuorten työntekijöiden hyvinvointia voidaan varhaisessa vaiheessa tukea ja heidän hyvinvointiaan horjuttavaa kuormittumista estää. Menetelmät. Tutkimuksen teoreettisena viitekehyksenä toimi työn vaatimusten ja voimavarojen malli (JDR-malli). Katsauksessa tarkasteltiin erityyppisten työhyvinvointitutkimusten tuloksia ja arvioitiin niiden valossa työn vaatimusten vaikutusta nuorten, alle 35-vuotiaiden, työntekijöiden hyvinvointiin Pohjoismaissa. Tulokset ja johtopäätökset. Tutkimustulokset olivat linjassa JDR-mallin kanssa vahvistaen näkemystä siitä, että sekä paljon kuormittava (high strain) työ että passiivinen työ olivat molemmat yhteydessä heikentyneeseen työhyvinvointiin nuorilla pohjoismaisilla työntekijöillä. Psykologisten työn vaatimusten ja työhyvinvoinnin välistä yhteyttä muovaaviksi tekijöiksi tunnistettiin esimerkiksi ikä, koulutustaso sekä yksilön ominaisuudet. Näiden tekijöiden parempi ymmärtäminen auttaisi kehittämään tehokkaampia ikäkohtaisia menetelmiä työkuormituksen ja mielenterveyden ongelmien ennaltaehkäisyyn.
-
(2018)Psychosis is a condition in which a person's sense of reality is weakened and he/she has considerable difficulty in distinguishing what is true and what is not. Psychosis includes a number of different symptoms. The most typical symptoms are various hallucinations and delusions, fragmentation of thought and speech and abnormal behavior. For example, schizophrenia, psychotic depression, bipolar disorder, schizoaffective disorder and various personality disorders may include psychotic episodes. In schizophrenia there are significant difficulties in all domains of cognition. Difficulties can be observed in childhood. Children who develop schizophrenia in later years experience difficulties which have been observed as early as age 3. In first grade, their grades are about one standard deviation lower than those of their peers. The cognitive level prior to illness has not been associated with the timing of the illness, so the deficits in cognition can not be explained by pre-symptoms. As psychotic illness progresses, the level of cognitive function remains stable. This hypothesis is supported by most of the research. However, the results are in some respects contradictory. According to some research, cognitive functioning weakens steadily as the illness progresses. Some results have found that cognitive functioning improves as the disease progresses. Similarly, there are contradictory results as to the relationship between psychotic symptoms (positive and negative) and cognitive functioning. Support is most prevalent in the hypothesis that there is no connection between the level of difficulty of psychotic symptoms and cognitive deficits. In psychotic patients, the level of cognitive impairment has a greater effect on overall functional capacity than the symptoms of psychosis. The difficulty of cognitive disorders predicted lower real world functioning more than the difficulty of positive or negative symptoms. In addition to the clinical symptoms of psychosis, it is important to always evaluate cognitive functioning and aim to rehabilitate cognition.
-
(2018)BACKGROUND: There are challenges in differentiating psychotic depression from bipolar disorder and schizophrenia, and it is thus meaningful to investigate the differences between these disorders. A substantial number of psychotic depression patients get a later diagnosis of bipolar disorder or schizophrenia. QUESTIONS: (1) What are the differences in clinical picture, clinical outcome and social functioning of psychotic depression when compared to bipolar disorder and schizophrenia? (2) Does the clinical picture differentiate between those whose diagnosis shifts to bipolar disorder or schizophrenia and those who retain their diagnosis of psychotic depression? RESULTS: Diagnostic judgement of psychotic depression differs from that of bipolar disorder and schizophrenia. The latter require longer follow-ups, whereas psychotic depression can be transitory. The clinical picture of psychotic depression patients whose diagnosis switched to bipolar disorder and schizophrenia resembled those disorders even at baseline. Those shifting from psychotic depression to bipolar disorder had more positive and fewer negative symptoms, whereas those shifting to schizophrenia had worse functioning and more psychotic symptoms. There were no significant differences between the clinical picture of psychotic depression and bipolar disorder. Schizophrenics, on the other hand, have more involuntary treatment and were more likely to harm others, when compared to patients of psychotic depression. Conversely, psychotic depression patients were more prone to deliberate self-harm and have physical health problems. Patients of psychotic depression have, overall, better social outcome than schizophrenics. Bipolar disorder patients seem to have higher education but more unemployment and worse social relationships than psychotic depression patients. All in all, the outcome of psychotic depression is much better than schizophrenia’s but does not significantly differ from that of bipolar disorder. CONCLUSIONS: It seems that challenges to differentiate psychotic depression from bipolar disorder and schizophrenia are linked to shorter follow-up. Though some differences may be observable even at baseline, differences in clinical picture, clinical outcome and social functioning become more evident in longer follow-up.
-
(2023)Psykopatia on käsitteenä vanha ja tutkimusta psykopatian ja väkivallan yhteydestä on paljon. Näiden korrelaatio on PCL-R menetelmää käyttäneissä tutkimuksissa ollut kohtuullinen, mutta kriittisemmät tutkimukset ovat huomauttaneet, ettei PCL-R:ään kuuluvat antisosiaaliset elementit välttämättä kuuluisi psykopatian kriteereihin ja ettei PCL-R välttämättä ole tarpeeksi validoitu tapa mitata psykopatiaa. Tämän lisäksi paljon tukea saaneen teorian mukaan psykopatia vaikuttaa jakautuvan primaariseen ja sekundaariseen psykopatiaan, mikä tarkoittaa, että eroja näiden kahden ryhmän yhteydellä väkivaltakäyttäytymiseen saattaa esiintyä. Täten katsauksen tavoitteena on ymmärtää psykopatian ja väkivallan välillä esiintyvää yhteyttä tutkimalla psykopatian konstruktiota ja vertailemalla PCL-R:llä saatuja tuloksia muihin psykopatiamittareihin. Kaikki tutkimukset on haettu google scholarista tai merkittävimmissä artikkeleissä käytetyistä lähteistä. Hakusanoina on käytetty mm. “psychopathy and violence”, “primary and secondary psychopathy”, “PCL-R and violence”, “PPI and violence” sekä “CAPP and violence”. Kaikki tutkituista psykopatiamittareista vaikuttivat kuitenkin olevan yhteydessä väkivaltakäyttäytymiseen, joskin yhteys oli merkittävästi kiinni menetelmien antisosiaalisista tai behavioraalista osatesteistä. PCL-R:n faktori 1 (interpersonaalisuus-affektiivisuus) ei ole tutkimuksissa lisännyt inkrementaalista validiteettia faktorille 2 väkivallan ennustamiseksi. Lisäksi, joissakin tutkimuksissa faktori 1 näytti päinvastoin heikentävän yhteyttä. Tulokset olivat PPI:n ja CAPP:n osilta samankaltaiset, mikä viittaa siihen, ettei spesifisti psykopatialle ominaiset piirteet välttämättä ole yhteydessä väkivaltakäyttäytymiseen. Koska psykopatiamittareista etenkin PCL-R on oikeudellisessa kontekstissa yleisesti käytetty väkivallanriskiarvion mittari, olisi näiden tutkimusten valossa tärkeää harkita väkivallanriskiarvioon suunnitellun HCL-20 mittarin käyttöä kyseisessä tarkoituksessa mahdollisen stigmatisoinnin ehkäisemiseksi.
-
(2019)Abstract Background and Objectives. Psychopathy is defined as a personality construction characterized by deviant interpersonal, affective, lifestyle related and antisocial traits, such as manipulativeness, pathological lying, emotional coldness, lack of empathy, remorse and long-term goals, impulsiveness and usually also criminal lifestyle. The prevalence of psychopathy is less than one percent in population, though it is much higher among incarcerated people. Therefore, psychopathy is considered a major social and financial burden to the society. There have been made plenty of research about neurobiological and physiological components of psychopathy. This study aims to specify those neurobiological and physical components that separate psychopaths from other people. Research methods. The data was gathered mainly using Google Scholar website. The aim was to search for peer reviewed articles from years 2004 to 2019 with keywords “psychopath” or ”psychopathy” combined with words such as ”criminality”, ”neurology”, ”neurobiology”, ”neurophysiology” and ”neuroimaging”. Inner references of research articles were also utilized. Results and Conclusions. The current neurobiological models of psychopathy present amygdala and ventromedial prefrontal cortex and these dysfunctional connections as well as paralimbic system and its dysfunction as the typical neurobiological components of psychopathy. Neurobiological anomalies connected to psychopathy include reduced amygdala volume and activation, hippocampal structural asymmetry, reduced frontal lobe activation and abnormal activity in networks connecting limbic areas. These are especially seen with criminal psychopaths. Also, low skin conductance, weak activation in corrugator supercilii muscle and weak or absent startle response are seen to be connected to psychopathy. These findings can be accounting for lack of emotional reactions such as fear and empathy and also emotional coldness. Generalization of results is impaired by homogeneity of samples resulting from concentrating on prisoners and incarcerated population, as well as small sample sizes. Based on the study, it´s possible to understand the essence of psychopathy as a construction, that links neurobiological and physiological anomalies and their synergies.
-
(2023)Tavoitteet. Mielenterveyden häiriöt ovat yksi suurimmista syistä pitkiin poissaoloihin työstä maailmanlaajuisesti. Poissaolosta aiheutuvien kustannusten ja inhimillisen kärsimyksen vuoksi on tärkeää pyrkiä tunnistamaan työhön paluuta ennustavia, muokattavissa olevia tekijöitä. Työhön liittyvien psykososiaalisten tekijöiden on todettu ennustavan työhön paluuta, mutta toistaiseksi niitä on tutkittu erityisesti mielenterveyden häiriöiden yhteydessä vähän. Tämän tutkielman tavoitteena on selvittää, mitkä tekijät psykososiaalisessa työympäristössä ennustavat työhön paluuta mielenterveyssyistä johtuvan poissaolon jälkeen. Menetelmät. Lähdekirjallisuus hankittiin OvidMedline ja Google Scholar -tietokannoista yhdistellen hakusanoja ”return to work”, ”mental disorder”, ”psychosocial work environment”, ”depression” ja ”anxiety”. Hakukriteerinä oli lisäksi julkaisuajankohta 2010-luvulla tai sen jälkeen. Tulokset ja johtopäätökset. Psykososiaalisen työympäristön tekijöistä työhön liittyvät vaatimukset ja hallinnan tunne olivat selkeimmin yhteydessä työhön paluuseen lyhyen mielenterveyspoissaolon jälkeen. Sen sijaan vaivannäön ja palkitsevuuden, sosiaalisen tuen, johtamisen ja ilmapiiritekijöiden osalta näyttö oli heikompaa. Koska korkeat vaatimukset ja matala hallinnan tunne ennustivat myöhempää työhön paluuta, näihin tulisi kiinnittää työpaikoilla enemmän huomiota. Tulevissa tutkimuksissa tulisi selvittää erityisesti johtamisen laadun ja ilmapiiritekijöiden yhteyttä työhön paluuseen tarkemmin. Psykososiaalinen työympäristö vaikuttaa olevan lyhyellä aikavälillä keskeinen työhön paluuta ennustava tekijä. Näin ollen tulevaisuudessa olisi tärkeää kehittää psykososiaalisiin tekijöihin keskittyviä interventioita ja tutkia niiden vaikutusta mielenterveyspoissaoloon.
-
(2022)Introduction: Attentional difficulties are very common among children, and they have negative effects on both children’s learning and development. Currently, there is no evidence-based psychosocial treatment for attentional difficulties. For example, compared to medical treatment of ADHD there are few studies on the benefits of psychosocial treatment in attentional difficulties. There is however need for an evidence-based psychosocial treatment because a significant part of children doesn’t benefit from medical treatment or are unable to use it. Results: Behavioural and cognitive-behavioural therapy, attention training, and neuro rehabilitation are effective in the rehabilitation of children attentional difficulties. Attentional training has positive effects, particularly in sustained and selective attention. Rehabilitation can also be successfully computerized or carried out for example via VR. Conclusions: No single treatment seems currently significantly better than others. Psychosocial rehabilitation can benefit children with attentional difficulties either alone or together with medical treatment. All methods are interrelated by a chance to individualize the treatment and considering how to motivate the children. Most of the research is focused on rehabilitating attention in ADHD compared to other sources of attentional difficulties. Financial resources of psychosocial rehabilitation can be brought down by computerization. Future studies could examine the long-term effects of psychosocial rehabilitation.
-
(2023)Tavoitteet. Indusoituneessa psykoottisessa häiriössä yksi tai useampi aiemmin oireilematon henkilö omaksuu psykoottisesti oireilevan henkilön harhoja. Kirjallisuuskatsauksessa tavoitteenani on kartoittaa, mitä psykososiaalisia riskitekijöitä indusoituneessa psykoottisessa häiriössä on. Menetelmät. Etsin lähteitä PubMed ja Google Scholar -tietokannoista syksyllä 2022 erityisesti hakusanoilla ”induced psychotic disorder”, ”folie a deux”, ”shared psychotic disorder”, ”shared psychosis” ja ”shared delusional disorder”. Otin kirjallisuuskatsaukseen mukaan vain 2000-luvun tutkimuksia. Tulokset ja johtopäätökset. Merkittävimpiä yksittäisiä psykososiaalisia riskitekijöitä indusoituneessa psykoottisessa häiriössä ovat sosiaalinen eristäytyneisyys sekä tiivis ihmissuhde psykoottisesti oireilevan henkilön kanssa. Muut psykososiaaliset riskitekijät ovat samoja muiden psykoottistyyppisten häiriöiden riskitekijöiden kanssa. Tällaisia riskitekijöitä ovat muun muassa heikot kognitiiviset kyvyt, stressi, epäsuotuisa ympäristö, psyykkinen sairastavuus sekä tietyt persoonallisuuden piirteet. Psykososiaaliset riskitekijät ovat luonteeltaan kasaantuvia ja toimivat joskus häiriön laukaisevana tekijänä sille geneettisesti alttiilla henkilöllä.
-
(2017)Objective The aim of this bachelor thesis is to investigate how duration of psychotherapy affects it´s outcome when treating adults with unipolar depression. So far the scientific evidence in this matter has been patchy: very few meta-analyses or systematic reviews have been published and thus there is no clear consensus in the field. Methods This bachelor thesis was carried out as a literature meta review. Effectiveness studies of both short and long term psychotherapies were included, along with studies that focus specifically on the length of therapy. There were two inclusion criteria for the studies: at least half of the subjects were required to have unipolar depression as their main psychiatric problem, and no specialty groups – such as pregnant women or ethnical minorities – were allowed as a main sample. Results and implications Among short term (1-20 sessions) psychotherapies, scientific evidence for optimal therapy duration is conflicting. It is, however, safe to say that the shortest (1-3 sessions) psychotherapies are the least effective therapeutic interventions of all kinds. Change during psychotherapy was roughly linear across all studies and initial symptom severity did not correlate significantly with optimal length of psychotherapy. Long psychotherapies of over 100 sessions proved to be the most effective. However, there are only few effectiveness studies investigating long-term psychotherapies and the methodology of those studies is not only varied but often quite lenient. Therefore it is dubious to compare short- and long-term psychotherapies and these results should be taken as preliminary remarks. There are practically no studies investigating medium long (20-100 sessions) psychotherapies. Given the scientific evidence, psychotherapeutic guidelines in Finland seem rather weird. In Finland, most therapies last 100-200 sessions, although good quality studies supporting these kinds of treatments are still sparse. On the other hand, short term psychotherapies are still rather rare in Finland despite firm scientific evidence suggesting their high utility in everyday clinical practice.
-
(2019)Tämän kandidaatintutkielman tavoitteena oli tuottaa integroiva kirjallisuuskatsaus afaattisen puheen itsekorjausten ja itsemonitoroinnin yhteydestä afasiasta toipumiseen. Aiemmat tutkimukset ovat osoittaneet, että puheen itsekorjausyrityksiä ja itsemonitoroinnin haasteita esiintyy afaattisilla puhujilla terveitä verrokkeja enemmän. Afaattinen puhe katkeaa useammin itsekorjausyrityksiin ja on sujumattomampaa kuin ei-afaattinen puhe. Lisäksi afaattisten puhujien välillä on eroja itsekorjaus- ja itsemonitorointitaidoissa. Toistaiseksi ei tiettävästi ole tehty katsausta siitä, ennustaako itsekorjaus- tai itsemonitorointitaito ja sen kehittyminen afasian oirekuvan lieventymistä tai oppimista. Tässä tutkielmassa vastataan kysymykseen siitä, ovatko puheen itsekorjaukset ja itsemonitorointi yhteydessä afasiasta toipumiseen. Toipuminen määritellään tässä tutkielmassa sisältämään sekä spontaanin toipumisen että kuntoutuksella aikaansaadut hyödyt ja lisäksi oppimisen. Tämän tutkielman tutkimusmenetelmä oli integroiva kirjallisuuskatsaus. Tutkielman systemaattinen tiedonhaku kohdistettiin kolmeen tietokantaan. Aineistoon sisällytetyt tutkimusartikkelit valikoituivat Pubmed- ja Scopus-tietokannoista hakulausekkeella (aphasi*) AND (self-correct* OR self-monitor*). Poissulkukriteerien kautta lopulliseen aineistoon valikoitui viisi tutkimusartikkelia, jotka käsittelivät itsekorjausten ja/tai itsemonitoroinnin yhteyttä toipumiseen tai oppimiseen afasiassa. Aineistoon sisältyvät tutkimukset olivat ilmestyneet USA:ssa tai Iso-Britanniassa aikavälillä 1958-2016 ja ne oli toteutettu toisistaan poikkeavilla tutkimusmenetelmillä, mistä johtuen koehenkilöiden ja interventioiden välillä oli huomattavaa vaihtelua. Analysoidun aineiston perusteella voidaan todeta, että puheen itsekorjauksilla ja itsemonitoroinnilla on korrelatiivinen yhteys afasiasta toipumiseen kielellisten taitojen kehittymisen kautta. Aineistossa löydettiin kausaalinen yhteys ainoastaan spontaanien nimeämisen itsekorjausten ja oppimisen väliltä. Itsekorjausten ja itsemonitoroinnin yhteydestä toipumiseen ja oppimiseen tarvittaisiin kuitenkin lisää kokeellista tutkimusta. Tulosten antaman näytön perusteella afaattisen henkilön itsekorjaus- ja itsemonitorointitaitoja voitaisiin käyttää kliinisessä työssä kielellisten taitojen arvioinnin ja ennusteen luomisen pohjana. Erityisesti afaattisen henkilön alkutilanteen itsekorjausyrityksiä voitaisiin käyttää kielellisen kehityksen ennustajana ja itsekorjattuja sanoja kuntoutuksen pohjana.
-
(2019)Tavoitteet. Puheen prosodisten piirteiden havaitsemisen aivomekanismit unohdetaan usein pu-heen havaitsemisen yleisistä malleista, vaikka puheen voimakkuuteen, aikaan tai ajoitukseen sekä sävelkorkeuteen liittyvät piirteet ovat tärkeitä puheen rakenteiden ja jopa tunteiden ilmai-semisen suhteen. Yhtenä kanditutkielmani tavoitteena oli kuvailla kirjallisuuskatsauksen kei-noin puheen prosodisten piirteiden havaitsemisen aivomekanismeja ja selvittää miten prosodian havaitsemisen aivomekanismit ilmenevät suhteessa puheen havaitsemiseen. Menetelmät. Kanditutkielmani tutkimusmenetelmä oli integroiva kirjallisuuskatsaus. Aineisto kirjallisuuskatsaukseen muodostettiin käyttämällä kahta tietokantaa, jotka olivat Ovid Medline ja Scopus. Hakusanoiksi valikoituivat englanninkieliset termit prosody perception (prosodian ha-vaitseminen), speech perception (puheen havaitseminen), prosody (prosodia), pitch (sävelkor-keus), length of sound (äänen pituus), sound pressure (äänen paino), acoustic duration (akusti-nen kesto), acoustic intensity (akustinen intensiteetti), brain mechanism (aivomekanismi) sekä magnetic resonance imaging (magneettiresonanssikuvaus). Lopullinen aineisto koostui kuudesta tutkimusartikkelista. Tulokset ja johtopäätökset. Tämän kirjallisuuskatsauksen tuloksissa puheen prosodisia piirteitä käsiteltiin yleisimmin ohimolohkon alueilla painottuen aivojen oikeanpuoleiselle aivopuoliskol-le. Ohimolohkon alueiden jälkeen yleisimmin puheen prosodiaa käsiteltiin aivojen otsalohkon alueilla. Otsalohkojen aktivaatio painottui ohimolohkojen ohella aivojen oikeanpuoleiselle aivo-puoliskolle. Kirjallisuuskatsauksen perusteella myös päälakilohkon motoriset alueet aktivoitui-vat puheen prosodian käsittelyn yhteydessä. Muita puheen prosodian käsittelyssä aktivoituneita aivoalueita olivat muun muassa talamus, basaaligangliot eli tyvitumakkeet sekä pikkuaivot. Pu-heen prosodian havaitseminen ei esiintynyt pelkästään aluekohtaisena aktivaationa, sillä proso-dian yhteydessä aktivoituneiden alueiden välillä tapahtui myös tiedonsiirtoa eri käsittelyreittien kautta. Johtopäätöksenä tämän kirjallisuuskatsauksen perusteella voidaan todeta, että puheen prosodiaa käsitellään yleisimmin oikeanpuoleisen aivopuoliskon ohimo- ja otsalohkon alueilla sekä päälakilohkon alueilla kuitenkin niin, että aivoalueet ovat yhteydessä toisiinsa aktiivisesti.
Now showing items 405-424 of 615